Сара Дън
Голямата любов

Превод от английски: Пенка Стефанова, 2005

chitanka.info

На моите родители, на Джо, Каролин и Пит, и на Дейвид

Първа глава

Ако трябва да бъда честна, нямаше начин Том да ме напусне, без да ме ядоса. Не съм в настроение да бъда честна с него, но ще направя всичко възможно да предам нещата правдиво. Това се случи в последната седмица на септември. Бяхме поканили гости за вечеря и ги очаквахме всеки момент. По едно време установих, че се е свършила дижонската горчица, която ми трябваше за соса на пилето, и изпратих гаджето си Том — „завряното“ си гадже Том, както го наричаше майка ми — до хранителния магазин да купи едно бурканче. „Но да не вземеш от пикантната“, убедена съм, че му казах точно преди да тръгне, защото една от гостенките беше най-добрата ми приятелка Бони, която по онова време беше бременна в седмия месец, а пикантните храни я карат да се поти повече от обикновено. Реших, че последното нещо, което ни трябва на вечерята, е една огромна, плувнала в пот бременна жена. Оказа се обаче, че това не е последното нещо, което ни трябва за тази вечеря. Последното нещо, което ни трябваше, бе тъкмо онова, което се случи — един час след като тръгна, Том се обади от уличен автомат, за да ми каже да продължавам без него; нямало да се върне, не бил купил горчица и… между другото, бил влюбен в друга.

А у дома имаше хора! Бях възпитана, че пред гости не се прави нищо странно, неучтиво или дори приблизително човешко и това обяснява следващото ми действие. Просто се подадох в дневната и казах:

— Бони, би ли дошла за секунда?

Бони се дотътри до кухнята.

— Къде е Том? — поинтересува се тя.

— Няма да дойде — отговорих.

— Защо? — попита тя.

— Не знам — отвърнах.

— Как така не знаеш?

— Каза, че няма да се върне у дома. Мисля, че току-що скъса с мен.

— По телефона? Това е невъзможно — рече Бони. — Какви бяха точните му думи?

Повторих й ги.

— Боже господи, наистина ли каза това? Сигурна ли си?

Избухнах в сълзи.

— Е, това е абсолютно неприемливо — заяви Бони и ме прегърна здраво. — Направо непростимо.

Наистина беше непростимо. Онова, което го правеше непростимо, поне що се отнася до мен, бе не само че прекрати четиригодишната ни връзка без предупреждение, че го направи по телефона или дори, че скъса с мен едва ли не пред гостите, но и че затвори, преди да съм изрекла и една дума. Това бе просто невъобразимо. Що се отнася до Бони, за нея беше непростимо, защото смяташе, че Том ми е свил този номер само за да се отърве от все по-нарастващата необходимост да ми предложи брак. Изложи ми тази теория, докато бяхме прегърнати, защото си въобразяваше, че така ще ме успокои.

— Мъжете винаги се опитват да избегнат брака — каза ми тя. — Не им изглежда забавен. — После ме поглади по главата. — Женените им приятели изглеждат смачкани.

Сякаш по даден знак, съпругът й Лари влезе в кухнята с втъкната в колана на панталоните раирана кърпа за съдове и две чинии пиле марсала[1] в ръце.

Лари много се гордееше с работата си по пилето. След като Том не се появи с горчицата, Лари даде идея за марсалата и я направи, като извади гъбите от салатата. За Лари искам да ви кажа, че изневеряваше на Бони, докато бяха гаджета, всъщност й изневеряваше под път и над път, но я го вижте сега — баща на две деца и прави пиле марсала; истинско олицетворение на домашното спокойствие. Може и да бе смачкан, но беше и верен.

— Том няма да дойде — обади се Бони. — Казал, че е влюбен в друга.

— В коя? — попита Лари.

Знаех в коя, разбира се. Дори не си бях направила труда да попитам. Беше влюбен в Кейт Пиърс. И го знаех! Знаех! Бони също знаеше — на челото й го пишеше. Двете с нея от доста време обсъждахме проблема с Кейт, старото гадже на Том от колежа — още откакто тя покани Том на първия от, както впоследствие се оказа, поредицата приятелски обядчета; събитие, което случайно съвпадна с една придобивка на Бони — комплект „Свободни ръце“ за мобилен телефон. Споменавам го, тъй като щом го получи, Бони не искаше да прави почти нищо друго, освен да приказва по телефона.

— Снощи, докато даваха „Нощна линия“, Том започна да прави коремни преси — казах й по време на един от нашите разговори. — Мислиш ли, че това означава нещо?

— Вероятно не — отвърна Бони.

— Не мисля, че човек започва да прави коремни преси без никаква причина — отбелязах.

— Преди няколко седмици по Ти Ен Ти даваха „Роки“ и на другия ден Лари си сложи в гаража пейка, на която да вдига тежести, така че може би се притесняваш напразно.

— Каза ли ти коя е? — попита ме Лари, като остави пилето марсала на кухненския плот. — Каза ли ти в коя е влюбен?

— Влюбен е в Кейт Пиърс — отговорих му. В произнасянето на това изречение имаше нещо невероятно болезнено, затова седнах на масата и побързах да се поправя. — Поне си мисли, че е влюбен в нея.

— Вероятно е само увлечение — обади се Бони.

— Това позволено ли е? — осведоми се Лари.

— Разбира се, че не е — отвърна Бони. — Искам да кажа, че може би бързо ще му мине.

— Ти не си я виждала — рекох. — Хубава е.

— Ти си хубава — натърти Бони.

Тя се пресегна през масата и ме потупа по ръката, ефектът, от което беше, че изобщо не се почувствах хубава. Никой не потупва хубавия човек по ръката, когато му казва, че е красив. Защото просто не е необходимо.

Приятелката ми Кордилия влезе в кухнята да види какво става, а аз я погледнах и отново избухнах в сълзи. Кордилия също заплака. Изправих се и двете цяла вечност хлипахме прегърнати на сивия линолеум, сякаш беше починал някой роднина. Едва по-късно разбрах, че в този момент Кордилия наистина си е мислела, че е починал някой мой близък; ако е знаела как точно стоят нещата, надали щеше да циври толкова. Тя е настроена много философски към сърдечните проблеми; толкова философски, колкото може да бъде човек, сключвал вече един брак, който не възнамерява никога повече да се впусне в подобно начинание. Кордилия беше омъжена за Ричард почти две години. По тяхно мнение имаха съвсем обичайни проблеми, затова прибегнаха към най-обичайното решение: тръгнаха заедно на терапия. В атмосферата на откровеност и взаимно приемане, създавана от брачната консултантка, Ричард признал на Кордилия, че си пада по любителската порнография. Кордилия си помислила, че това може да не е идеалното положение, но човешката сексуалност е сложно нещо и тя би могла да се отнася по-непредубедено към дребните прегрешения на съпруга си. Така окуражен, Ричард й направил още едно, както се оказа, кардинално разяснение — че всъщност участвал в любителска порнография — и Кордилия открила, че не е чак толкова непредубедена.

— Ама той не може да скъса с теб по телефона — заяви тя, след като Бони й разказа какво се е случило. — Вие живеете заедно. Купихте си канапе.

— Досега не съм ти го казвала — обърна се към мен Бони, — но никога не съм харесвала това канапе.

— Том го избра — отговорих аз и отново се разплаках. — Не исках да си мисли, че като се е преместил при мен, вече никога няма да може да избира канапета.

— Това канапе — обърна се Бони към Лари — е причината да не ти давам да избираш нашите мебели.

Малко след това тя отиде в дневната да отпрати останалите гости. Двамата с Лари почистиха в кухнята, за да не се събудя на другата сутрин с куп мръсни съдове за миене. Кордилия ме сложи да си легна с бутилка вино. Казах им, че искам да остана сама, и тримата най-сетне си тръгнаха.

Вероятно трябва да отбележа, че след разговора с Том първата ми мисъл бе, че случката с пръстена е грешка. Ето какво беше станало. Няколко месеца преди това зърнах в едно списание снимка на годежен пръстен, който ми хареса. Неудобно ми е да ви призная, но я изрязах, а още повече се срамувам, че я пъхнах в куфарчето на Том, докато той се къпеше в банята. Не очаквах още на следващия ден да хукне да купува пръстена. Реших, че това е информация, която би му била от полза в някой неопределен момент в бъдещето. Когато Лари попитал Бони какъв пръстен би искала, тя отговорила, че иска нещо различно, а той казал: „Чудесно, това го мога“ — и изведнъж на Бони й просветнало на какво може да се спре, ако е оставен без надзор — като се има предвид, че веднъж заковал две стари кафяви хавлии над прозореца на спалнята си и ги оставил да висят там четири години. Затова нарисувала на една хартиена салфетка широка халка с вградени в каналче диаманти и написала думите „платинен“, „номер шести“, „голям“ и „скоро“. Лари послушно занесъл салфетката на бижутера и сега Бони носи на пръста си нещо, което прилича на много лъскава гайка.

Разбира се, възможно е да отдавам твърде голямо значение на тази работа с пръстена, но поначало съм склонна да се концентрирам върху един детайл и да пренебрегвам всичко останало. Винаги е било така. В колежа се записах на курс по рисуване от натура и в края на първия двучасов сеанс в скицника ми имаше само една изящна рисунка на гигантския необрязан пенис на модела. Е, добре, очевидно не биваше да пъхам изрезката с онзи пръстен в куфарчето на Том. Очевидно трябваше още отначало да му се опъна за Кейт. Това вече ми е ясно. Просто никога не ми е минавало през ум, че Том може да започне връзка! Само че това не е вярно. Постоянно ми минаваше през ума, но когато повдигах въпроса, Том ме уверяваше, че съм мръднала. „Не мога да живея така — казваше той. — Ако ми нямаш доверие, вероятно би трябвало да приключим още сега“, добавяше. И думите му звучаха така спокойно, хладнокръвно и логично, че си мислех: „Прав е, всичко идва от мен, от моята параноя, всичко това се случва, защото татко ни напусна, когато бях на пет, а тогава се намирах в едипова фаза, имам ирационален страх от изоставяне и трябва да го преодолея“. Сетне ме връхлитаха мисли от рода на: „Не смачквай птичето, отвори длан. Ако се върне, е твое, ако ли не, значи никога не е било.“ И ми ставаше добре, изпадах в някакво дзен състояние, но после правех опит да се сетя откъде ми е хрумнало това за птичето и се сещах за „Малкият принц“ на Антоан дьо Сент Екзюпери, макар че всъщност нямаше никаква връзка с въпроса, освен че по някакъв смахнат очевиден начин ми напомняше за най-любимата вещ на Том — откачена тениска с Малкия принц, ръчно изрисуван от Кейт в колежа, същата онази Кейт, с която той не спираше да обядва… И отново се връщах в изходно положение.

— Слушай — казах на Том по време на един от разговорите ни за Кейт. — Не съм спокойна, когато ти постоянно обядваш със старото си гадже.

— Напълно съм способен да бъда приятел с жена, с която съм излизал — рече Том. — Вие с Гил още сте приятели.

— Първо на първо, с Гил не сме вече приятели — отвърнах. — И второ на второ, Гил е гей, тъй че дори да бяхме, това нямаше да се брои, понеже той не иска да прави секс с мен. Не искаше да прави секс с мен дори когато още правехме секс.

— Кейт си има гадже — каза Том.

Завъртях очи.

— Тя и Андре живеят заедно — добави той.

Едва се сдържах да не изсумтя.

— Няма да водя повече този разговор — заяви той и излезе да играе скуош.

Не че всичките тези караници ми донесоха някаква полза. Той продължаваше да обядва с нея. Дори искаше аз да обядвам с нея! Даде й номера ми в редакцията и така нататък.

— Кейт ще ти се обади другата седмица. Иска да обядвате заедно — изтърси ми веднъж.

Цяла седмица размишлявах върху плана си. Реших да не й отговарям. Нямаше да вдигам телефона и когато получех съобщението, нямаше да й се обадя и тя щеше да схване за какво иде реч. Но знаете ли какво се случи? Тя така и не ми се обади! Още тогава трябваше да се сетя каква е работата. Не че щях да имам някаква полза от това. Когато жена като Кейт Пиърс поиска гаджето ти, едва ли си в състояние да я спреш.

Не искам да звучи, сякаш Том няма никаква вина. Предупреждавах го.

— Тя не иска да бъдете приятели — казвах му. — Жените като нея не действат така — повтарях му. — Няма да се спре, докато не прави секс с теб.

Том дори беше поискал да я поканим на онази вечеря!

— Тя няма много приятели — заяви ми той.

„Да бе — помислих си. — Първо да я поканя на вечеря, след това тя ще се намърда в моя приятелски кръг и докато се усетя, ще ми свие гаджето. Знам как стават тези неща.“ За съжаление не знаех как стават именно в този случай, защото Кейт бе прескочила първите няколко етапа. Тя вече ми беше свила гаджето. И то още преди пет месеца!

— Нямаме столове за Кейт и Андре — отговорих му, когато ми предложи да ги поканим на вечеря.

— Можем да поканим само Кейт — рече Том. — Аз ще седя на сгъваем стол.

— Какво е станало с Андре? — попитах.

— Той вече не е част от пейзажа — отвърна Том.

— Какво имаш предвид с това „не е част от пейзажа“?

— Скъсаха. Мислех, че знаеш.

— Откъде бих могла да знам?

Вероятно се питате, щом връзката им е продължила цели пет месеца, защо Том не се е изнесъл по-рано. Което е отличен въпрос. Не бяхме женени. Нямахме деца. Той можеше да скъса с мен, да се изнесе и да се среща с Кейт, запазвайки съвестта си чиста като сълза. Но, както се оказа, Том не направи тези неща в приетия ред, понеже Кейт искала да карат по-бавно! И той не желаел да я изплаши! Сякаш е някаква сърничка на горска поляна или нещо подобно! Най-смущаваща обаче е причината, поради която Кейт искала да карат по-бавно. Очевидно майката на Андре била болна, много болна — всъщност с рак на панкреаса в напреднала форма — и Кейт не смятала, че ще е честно, ако го зареже в такъв труден момент. Така че Том изчакал майката на Андре да умре от рак на панкреаса и да мине достатъчно време, за да може Кейт да изрита Андре. Едва тогава сметнал, че е необходимо да скъса с мен. Ама аз съм на трийсет и две бе, хора! Не разполагам с толкова време!

Но онази вечер с горчицата не знаех за тези неща. Тогава бях наясно единствено с факта, че Том цяло лято е ходил на обяд с бившето си гадже и че чете книга с японски поеми за смъртта. Ако не друго, тази работа с поемите за смъртта трябваше да ми подскаже какво става. Един щастлив човек не чете поеми, особено поеми, написани съвсем мъничко преди действителната кончина на всеки от поетите, а именно с такива бе пълна книгата. Всъщност подзаглавието й е: „Написана от дзен монаси и поети, автори на хайку, на прага на смъртта“. Том всяка вечер преди сън прочиташе по няколко и след това нямаше настроение за секс. Понякога дори ми прочиташе някоя на глас, което тогава ми се струваше много мило — ние не бяхме от двойките, които си четат един на друг; по-скоро четяхме, след като свършим с другото — но сега подозирам, че го е правел, за да нямам и аз настроение за секс. Тези поеми бяха невероятно потискащи: Като гниещ пън, полузаровен в земята — животът ми неразцъфнал приближава своя тъжен край.

Но както и да е, лежах си в леглото, разлиствах книгата с поеми за смъртта, като се стараех да не мисля за Том или за Том и Кейт, или за това какво точно правят заедно, или дали го правят точно сега, когато телефонът звънна.

Сърцето ми подскочи.

Оставих телефонния секретар да приеме съобщението. Беше Нина Пийбъл, една от гостенките, които бяха в дневната ми по-рано същата вечер. Обаждаше се от мобилния си телефон.

— Само едно нещо искам да запомниш, Алисън — каза тя на секретаря. — Те винаги се връщат.

[1] Пиле, приготвено със сладко бяло вино марсала, произвеждано в Сицилия, Италия. — Б.р. ↑

Втора глава

Последното, което ми каза Том, преди да затвори телефона онази вечер, беше: „Не пиши за това“. Явно си мислеше, че ще се изкуша да взема горчицата, вечерята и обаждането му и да ги превърна в материал от седемстотин думи за седмичната си рубрика. Пишех тази рубрика от колежа насам, само че сега тя беше част от един алтернативен вестник на име „Филаделфия Таймс“. „Филаделфия Таймс“ биха искали да бъдат „Вилидж Войс“, само че това е Филаделфия, а не Ню Йорк, което го прави малко трудничко. Приятелят ми Ерик, който е израснал тук, но сега живее в Манхатън, казва, че Филаделфия е едно от онези места, където местните новинари са известни личности. Ерик винаги казва неща от този род; неща, които са някак очевидно и фундаментално верни, но въпреки това удивително потискащи.

Но колкото до писането за Том, не ми беше ясно как ще го избегна. Том Хатауей беше редовен герой в моята рубрика и просто не виждах как ще го оставя ей така да изчезне от сцената. Трябваше да кажа истината, а това бе свързано с няколко общи проблема и един конкретен. Първо, този вид скъсване не представяше жертвата в особено добра светлина. Осъзнах го още докато затварях телефона. Всъщност хрумна ми, че ако нямах цяла дневна свидетели, може би щях да попроменя историята — така че поведението на Том да звучи не толкова ужасно — не защото исках да го предпазя, а защото исках да предпазя себе си. Освен това не биваше да забравям въпроса, който винаги изникваше в подобни ситуации — какво изобщо прави тя (аз) с него (Том). Липсваха твърде много парченца от мозайката и щом на мен ми беше ясно толкова малко — на мен, която живея насред всичките парченца и въпреки това не виждам повечето от тях — представям си как биха изглеждали нещата в очите на един страничен наблюдател. Та това бяха общите проблеми. Конкретният бе следният: Том е адвокат и ми мина през ум, че ако напиша за случилото се онази вечер, след като ме е помолил да не го правя, може да ме съди. Опитът ми показва, че има един тип писатели, които пилеят прекалено много енергия в тревоги да не ги осъдят, а обикновено по този начин се самоласкаят; само дето не съм сигурна, че моят случай е същия. Предполагам, не е от полза и фактът, че когато пиша, винаги назовавам хората с истинските им имена. Просто не мога да се сдържа. Иначе не мога да им хвана дирите. А и не вярвам особено в променянето на подробностите. Същото пише и в учебниците за писатели, точният израз е: „Сменете издаващите личността подробности“ — но така и никога не успях да го направя.

Трябва, струва ми се, да отбележа, че започнах да водя рубрика от типа, който по-късно се превърна в клише — когато духът на „Палавата Сюзан“ връхлетя с пълна сила нашата култура и всичко това стана очевидно, глупаво и отегчително. Но когато се случи, за мен вече нямаше избор. Бях вързана. Предполагам, че ако бях чувала за Дороти Паркър[1] в една по-впечатлителна възраст, щях да искам, когато порасна един ден, да стана точно като нея, само че в детството ми в Аризона нямаше Дороти Паркър; имаше само Нора Ефрън[2]. Така че исках да стана като нея. Чак години по-късно — след като се запознах с творчеството на Дороти Паркър и започнах да се питам дали няма да е добре, ако опитам да стана като нея — осъзнах, че и Нора Ефрън е искала да стане като Дороти Паркър, което ми достави огромно удоволствие.

За съжаление за човек като мен е трудно да достигне класата на Дороти Паркър, а всъщност и тази на Нора Ефрън, защото не съм еврейка. Даже съм точно обратното на еврейка. Възпитана съм в евангелистката вяра, истинска преродена християнка — племе, напълно лишено от комедийна и почти всякаква интелектуална традиция. Всъщност, като се замисля, нямаме кой знае каква традиция и в самоомразата, макар че, бог ни е свидетел, целият свят иска да побързаме и да си създадем такава. Защото — напълно съзнавам, че не съм длъжна да ви го казвам — хората мразят евангелистите. Мразят ги, мразят ги, мразят ги. Мразят десните християни, мразят Моралното мнозинство[3], мразят Джери Фолуел, мразят противниците на абортите, мразят хората със сребърни рибки[4] на минивановете, мразят и колегата със странната подстрижка, който не иска да участва във футболните залагания. Разбира се, колегата със странната подстрижка би могъл да е и мормон, но неизвестно по каква причина хората не мразят мормоните. В повечето случаи ги смятат за някакви безобидни свръх християни. Единствените, които не смятат мормоните за християни, всъщност са самите мормони и евангелистите. Преди няколко години майка ми се обади и каза, че хората, които са се настанили в съседната къща, са мормони.

— Имат ли батут? — попитах.

— Откъде знаеш? — учуди се майка ми.

— Мормоните обожават батута — обясних. — Не зная защо, но е така.

Все пак майка ми се сприятели със съседката и двете прекараха следващите три години в разменяне на рецепти и опити всяка да привлече другата в своята вяра. Което ни връща отново към фундаменталния проблем с преродените християни, а именно: те не искат да бъдат обръщани в друга вяра. Дори не желаят да разгледат непредубедено идеята, че може да имат нужда от обръщане в друга вяра. Проблемът е, че в някой момент от разговора човекът, на когото предстои да смени вероизповеданието си, казва нещо от рода на: „Какво ще стане, ако реша да се откажа?“, а другият добива сладникаво-сантиментално, болезнено искрено изражение на лицето и отговаря: „Ще се пържиш в ада вовеки веков“. Това звучи много неприятно дори когато знаеш, че е пълна глупост. И да, останалото също не изглежда много забавно. Ясно ми беше още от дете. В младежките групи в гимназията, каквото и да правехме, някое хлапе неизменно казваше: „Виждате ли, не ни е нужно да пием, за да се забавляваме“ — още тогава подозирах онова, което сега зная, че е истина — а именно, че е по-забавно да пиеш, да се друсаш и да правиш секс, отколкото да не го правиш. Много по-забавно е.

Вероятно се чудите как изобщо съм живяла с гаджето си Том, след като съм евангелистка. Ами истината е, че от доста време не съм голяма евангелистка — всъщност от колежа насам, макар че някои от най-фрапиращите вторични ефекти не отминаха доста след двадесетата ми година, например розовите пуловери и смотаната прическа. Ако се бях замислила по въпроса, щях да се откажа още преди колежа, защото да си евангелистка в колежа е невероятно отегчително. Всички около теб си запълват времето с пиене, пушене, опитване на халюциногенни гъби, експериментиране с лесбийство и смучене на желе от пъповете на непознати в Канкун[5] през пролетната ваканция, докато ти си седиш и полагаш усилия да бъдеш добричка. А възможно най-лошият вариант е да си евангелистка в университет от Бръшляновата лига — каквато бях аз — защото се опитваш не само да си добричка, но и да си умна. В крайна сметка седиш на пода в спалното помещение и се бориш с Маймунския процес срещу Скоупс[6] като прасе с тиква — и я познайте на чия страна си? Познайте коя трябва да си? А и да не забравяме времето, което пилееш да седиш в малък кръг с други евангелистки и да умуваш върху въпроси, които просто нямат отговор. Възможно ли е, гласи един от класическите сред тях, Бог да направи скала, толкова голяма, че самият Той да не може да я вдигне? Или черна котка, която да е бяла? Или квадратен кръг? След това минавате на важните въпроси. Например колко далеч можеш да стигнеш, без да се смята, че си загубила девствеността си? Това е предмет на разгорещени спорове, но нека ви уверя: онова, дето го разправят за евангелистките и свирките, е вярно. (Не е вярно обаче другото, за евангелистките и аналния секс, с няколко наистина пионерски изключения, едно, от които случайно познавам.)

Струва ми се, че тук трябва да направя някои пояснения, а именно: в евангелизма средно положение няма.

Въпреки свирките. Например възможно е да си възпитана в католическата вяра, а след това, като пораснеш, да престанеш да спазваш правилата, да не ходиш на църква и общо взето, в живота ти да няма нищо, което да сочи на обикновените хора, че си католичка, но въпреки това ще бъдеш смятана, от себе си и останалите, за католичка. При евангелизма не е така. Или си евангелистка, или не си. Или си с тях, или си против тях. Преди да продължим нататък, бих искала да отбележа, че понастоящем не съм евангелистка. Друго пояснение, което искам да направя, е, че това най-много ме дразни в евангелизма.

Мразя да обявявам публично тези схващания заради родителите си. Бедните ми родители. Моите мили, добри родители, тези предани евангелисти. С нищо не са го заслужили. Тоест ходя на терапия от единайсет години и оттам знам, че вероятно са направили нещо, за да си го заслужат, но не и точно това. Споменавам за единадесетте си години психотерапия с известно колебание, защото като нищо може да си помислите, че съм мръднала. Въпросът как човек с нормални проблеми ходи единайсет години на терапия може да разбере само човек, на когото му няма нищо, но е ходил на терапия дълго време, така че няма смисъл да се оправдавам тук. По-интересният въпрос е как съм си го позволявала финансово. Е, ами след като завърших колежа, бях останала без пари и се чувствах потисната, затова тръгнах на терапия в държавна клиника, където ми вземаха само по тринайсет долара на сеанс и докато се усетя, бяха минали единайсет години. Не постигнах кой знае какъв напредък, може би защото това беше университетска клиника, където студентите работеха по една година, преди да се насочат към частна практика, което означаваше, че всеки септември дотогавашният терапевт предаваше картона ми на новия и двамата започвахме отначало, от самото ми детство.

Няма смисъл да ви разказвам за всичките си терапевти. Прекалено много са. Последният се казваше Уилям и страдаше от световъртеж. Преди това винаги бях подозирала, че това е въображаема болест — от онези, които сценаристите измислят, за да обяснят защо героят не може да мине по моста, за да спаси момичето, но Уилям наистина имаше пристъпи на световъртеж. Понякога толкова силен, че му се налагаше по време на сеанс да се изхлузи от стола и да легне на пода пред краката ми.

— Продължавай — казваше в такива моменти. — Просто един от моите пристъпи.

— Може би трябва да си вървя — предложих първия път, когато това се случи.

— Защо искаш да си вървиш? — попита Уилям, като ме наблюдаваше внимателно от мокета. — Това кара ли те да се чувстваш неудобно?

— Да — отговорих.

— Защо се чувстваш неудобно? — поинтересува се Уилям.

— Защото терапевтът ми лежи на пода — отвърнах.

— Лежането ми на пода е разумна реакция срещу пристъпа на световъртеж — рече Уилям. — Защо трябва да се чувстваш неудобно?

— Не знам — отсякох. — Просто така се чувствам.

— Това предизвиква ли някакви сексуални чувства у теб? — попита Уилям.

— Абсолютно никакви.

— Трудно ми е да ти повярвам — рече той.

— И защо?

— Защото теб те привличат недостъпните мъже, мъже като Том, който, макар да ти е гадже, е емоционално недостъпен за теб, а аз съм недостъпен просто защото съм твой терапевт.

И всичко това изречено от пода.

— Не изглеждаш чак толкова недостъпен, Уилям.

— Искаш да кажеш, че според теб имам някакви сексуални чувства към теб?

— Не съм казвала такова нещо.

— Е, аз пък го казвам. Да ги изследваме ли?

Разбира се, трябваше да прекратя сеансите при Уилям, но не го направих. Не забравяйте, че плащах само по тринайсет долара, а за тези пари бях готова да се примиря с известно неконвенционално поведение от страна на терапевта си. А и не исках да вдигам шум в клиниката, защото, ако някой си направеше труда да прегледа внимателно картона ми, бързо щеше да се усети, че трябва да ми вдигнат таксата. За съжаление именно това се случи някъде три седмици преди онази вечеря. Когато се появих за редовния си сеанс в понеделник сутринта, управителката на клиниката показа глава в чакалнята и ме повика в кабинета си. Там ме накара да седна срещу бюрото й и най-спокойно ме уведоми, че Уилям няма да работи повече в клиниката. Наложило се да го откарат в лудницата с усмирителна риза и така нататък, макар че последното не го научих от нея; осведоми ме Йоланда от рецепцията. Очевидно е било голямо изпълнение. Но както и да е, оказа се, че аз съм единствената от пациентите му, която не се е оплаквала от него, та именно затова попаднах в кабинета на тази жена. Беше предположила, че трябва да имам някакъв проблем. Разбира се, всички в тази клиника имаха проблеми, но решила, че моите може да са особено големи.

С всичко това искам просто да изтъкна, че макар да бях ходила на терапия повече от единайсет години, по време на въпросните събития — събитията, които съставляват тази история — нямах терапевт. Нито пък, бих прибавила, можеше да се каже, че съм се оправила. Все пак имах известна склонност и интерес към опознаването на вътрешното си аз. И именно поради това, мисля си, фактът, че всичко ме връхлетя толкова внезапно, наистина ме изненада. Единайсет години терапия! Баща, който ни напусна, когато бях на пет! Дори не е нужно да ровиш чак толкова надълбоко, за да стигнеш до подсъзнанието ми — то си е съвсем на показ, само дето се е маскирало като съдба. Истината е, че можех да чертая диаграми в отговор на въпроса защо се случи онова, което се случи между мен и Том. Просто не успявах да измисля как се стига от това да разбираш защо ти се случват нещата, които ти се случват, до това да ги избягваш. Ето тази част ми убягва всеки път. Ето за тази част така и не успях да получа ясен отговор от нито един от моите терапевти. Всъщност зададох въпроса на Джанис Финкъл — последната ми истинска терапевтка, тази преди Уилям — на последния ни сеанс и тя ми отговори:

— Не можеш да ги избегнеш.

— Как така не можеш? — попитах недоумяващо.

— Просто не можеш — каза Джанис.

— Какъв е смисълът тогава?

— Какъв мислиш, че е смисълът? — отвърна Джанис.

Е, и досега не съм успяла да разбера смисъла. Друго, което не мога да реша, е дали религията на моето детство е източникът на невротичните ми проблеми, или е лекът за тях. Разбира се, стигнах до някои прозрения, но те в по-голямата си част нямат отношение към въпроса.

[1] Дороти Паркър (1893–1967) — американска критичка, сатирична поетеса и писателка. — Б.пр. ↑

[2] Нора Ефрън (род. 1941 г.) — американска есеистка, писателка, сценаристка и режисьорка. — Б.пр. ↑

[3] „Моралното мнозинство“ — американска политическа група, съставена от консервативни, фундаментално настроени християни. Основана през 1979 г. и от 1979 г. до 1987 г. предвождана от преподобния Джери Фолуел. През 1980 г. изиграва важна роля в изборите, като подкрепя консервативните кандидати. Лобира за въвеждане на молитви и часове по креационизъм в училищата и се противопоставя на Поправката за равни права, правата на хомосексуалистите, абортите и договорите САЛТ между САЩ и СССР. Разпусната през 1989 г. — Б.пр. ↑

[4] Рибата е един от основните християнски символи. — Б.пр. ↑

[5] Канкун — мексикански морски курорт. — Б.пр. ↑

[6] „Маймунският процес срещу Скоупс“ — процес в Дейтън, щата Тенеси, от юли 1925 г. срещу Джон Т. Скоупс, учител по биология, обвинен, че преподава забранената от „Закона Бътлър“ Дарвинова теория на еволюцията. — Б.пр. ↑

Трета глава

Късно вечерта същата неделя на вратата ми се позвъни. Бях прекарала последните двайсет и четири часа у дома, сама, в очакване на този момент. И бях напълно подготвена. В главата ми имаше дълга реч; реч, която започваше с общо порицание на отвратителното поведение на Том, преминаваше в психологическо изследване на трите замесени страни и накрая стигаше до идеята, че аз обичам Том и той ме обича, следователно можем да преодолеем това, но с двойното условие: ще се съгласи да тръгнем на семеен терапевт и ще ми обещае никога повече да не говори с Кейт Пиърс. Беше дяволски добра реч и честно казано, просто нямах търпение да я изпробвам. Приближих се до входната врата и надникнах през шпионката.

— Идвам да ви кажа нещо ужасно — обади се отвън един мъж, който не беше Том. — Вашият приятел има връзка с моята приятелка.

Свалих веригата и отворих вратата.

— Вие трябва да сте Андре — казах.

— Откъде знаете? — попита той.

— Знам всичко за Том и Кейт — отвърнах, — затова предположих, че вие сте Андре.

Видът на застаналия на прага ми Андре ме успокояваше с няколко неща, най-очевидното, от които беше, че не изглеждаше да е в по-добра форма от мен. Не говоря за облеклото му (дебел зелен анцуг) или факта, че явно не беше се бръснал от доста време, а по-скоро, че си бе направил труда да ме открие и да потропа на моята врата. Това бе акт на пълно, крайно отчаяние, в сравнение, с което се почувствах относително нормална. Пуснах го да влезе, седнахме на масата в кухнята и веднага наченахме едно от хубавите уискита на Том.

— Кажи ми всичко, което знаеш — рече Андре. — После аз ще ти разправя какво знам.

Не знаех много. Всъщност единственото, което знаех със сигурност, бе, че Том и Кейт са обядвали заедно, на което Андре кимна равнодушно, защото вече знаеше за обедите. Оказа се, че знае всичко. Шпионирал ги от месеци — от пет месеца, ако трябва да бъдем точни, тоест още от началото на връзката им — а каквото не успял да разбере от следенето, Кейт му казала направо преди четири дни, когато най-сетне скъсала с него. Искала от Андре да се изнесе от апартамента, но той упорито отказвал — вярвал, или поне така ми каза, че биха могли да преодолеят това, стига да не прибягват до крайни действия. Затова тя започнала да му излага унизителни подробности от връзката си с Том, надявайки се, предполагам, да апелира към достойнството му. Познавах Андре от петнайсет минути, но вече имах усещането, че да се апелира към неговото достойнство е грешен подход.

— И когато най-сетне разбра, че няма да мръдна от апартамента, се изнесе — завърши Андре.

— И къде е отишла? — попитах.

— Това е едно от нещата, които си помислих, че може да знаеш — отвърна той.

— Е, не зная. А и да знаех, не виждам каква полза бихме имали от това ти или аз.

Андре ме изгледа, сякаш бях абсолютна, безнадеждна наивница. Очевидно трябваше да установи местонахождението на Кейт и Том, иначе как щеше да продължи шпионирането.

— Защо е това отчаяно желание да си я върнеш? — попитах.

Той си пое дълбоко дъх.

— Тя е като наркотик.

— Страхотно — казах.

— Не мога да й се наситя — додаде той.

Поседяхме мълчаливо няколко секунди, Андре с многострадално изражение, и тъкмо се канех да кажа, че може би е време да си тръгва, когато той се обърна към мен и ме попита как е Том в леглото.

— Няма да ти кажа — отговорих.

— Хайде — настоя Андре. — Трябва да знам с какъв противник си имам работа.

— Не смятам, че нещата се свеждат до това кой как е в леглото.

Андре ме погледна учудено и попита:

— А до какво смяташ, че се свеждат нещата?

— Според мен Том преживява определен етап и има нужда да си отговори на някои въпроси.

— Така ли? — рече Андре.

— Да. И нямам намерение да правя от мухата слон — отвърнах.

— Знаеш ли, ти си много уравновесена — рече Андре. — Струваш ми се адски уравновесена личност.

— Благодаря.

— А си и приятна — добави той, като кимна замислено с глава.

— Благодаря.

Поседяхме мълчаливо още малко.

— Майка ми е на смъртно легло. Има рак на панкреаса — каза сухо той, сетне се пресегна през масата и хвана ръката ми.

Ама че неловко положение. Не можех да разбера дали се държим за ръце, защото майката на Андре предстои да умре от рак на панкреаса, защото са ни напуснали гаджетата или просто защото сме пияни. Издърпах внимателно ръката си.

— Съжалявам — рече Андре.

— Няма нищо — отговорих.

Завъртях чашата с освободената си ръка.

— Предполагам, че може и да си права — обади се Андре. — Да е само фаза.

— Според мен е етап — поправих го, — не фаза.

— Каква е разликата?

— Етапът предполага израстване — обясних. — Когато минеш през даден етап, се озоваваш на по-горно ниво.

— А какво е фазата, просто да заковеш нещо чуждо?

— Да, но както вече казах, не смятам, че нещата се свеждат до това.

— Всъщност няма значение. Сега, след като и двамата знаем за случилото се, то няма да продължи много дълго — рече той.

— Защо смяташ така?

— Тя ще се отегчи от него — обясни Андре. — И след това ще го изрита. И ти ще си го върнеш.

Не си представях, че Том ще се върне при мен такъв — с разбито сърце, подвита опашка и изритан от демоничната си любовница — но вършеше работа. Трябваше. „Обичам го“, помислих си.

— Обичам я — каза Андре. Изречено на глас, звучеше много по-зле, отколкото в мислите ми. — По-силно е от мен.

— Деветдесет и пет процента от щастието — рекох — е да избереш подходящия човек, когото да обичаш.

— А другите пет процента? — попита Андре.

— Виж, това не зная.

Накрая Андре си тръгна, но преди това ми даде визитката си, записа моя телефонен номер, накара ме да се закълна, че ще му се обадя, ако получа нова информация, както и обеща да ми се обади, ако той получи някаква. Не виждах каква полза може да имам от нова информация, особено след като тази, която току-що бях получила, беше достатъчна, за да ме катурне. Искам да кажа — единственото, което знам със сигурност за оприличаваната на наркотик жена е, че тя е по-добра в леглото от мен. Не че с Том сме имали някакви проблеми в това отношение, просто съм си разработила своя дефиниция за страхотен секс, а тя е секс без каквато и да било нужда от обсъждане, а сексът без обсъждане е нещо почти невъзможно за мен. Всъщност всичко ми е невъзможно без обсъждане. Понякога ми се иска да съм от хората, които виждам да вървят по улиците. Те изглеждат, сякаш нямат никакъв вътрешен свят — макар че е напълно възможно да си имат вътрешни светове; предполагам, че една от дефинициите за вътрешен свят е той да е невидим за другите, които те виждат да вървиш по улицата — но вие разбирате какъв тип хора имам предвид. Хора, които някак смогват да живеят живота си, без да мислят постоянно и за всичко.

Известно ми е, че когато ти се случи такова нещо, когато гаджето или съпругът ти те напусне заради друга жена, от теб се очаква да кажеш нещо от рода на: „Притеснява ме не толкова сексът, колкото лъжата“. Но истината в моя случай е, че ме притеснява именно сексът. Винаги съм била категорична по този въпрос. Да се ядосвам заради лъжата ми се струва безпредметно. Даже когато Андре си тръгна и започнах да сглобявам парченцата от мозайката, да разгадавам лъжите, които Том ми беше казвал — работа късно вечер, шестчасови турнири по скуош в събота следобед и командировки за почивните дни — това бе просто едно интелектуално упражнение (естествено, мазохистично, но все пак упражнение). Онова, което най-много ме вбесяваше, което смущаваше и най-дълбокия ми сън, бе мисълта за Том и Кейт заедно, за това как Том и Кейт правят секс. Не ми излизаше от ума. Представях си как се връщам по-рано от работа, отключвам входната врата, изкачвам стълбите, отключвам вратата на нашия апартамент, оставям чантичката си на масичката в антрето, събувам си обувките, влизам в спалнята и ги заварвам да правят секс. Надавам лек изненадан вик, обръщам се, хуквам надолу по стълбите и изхвръквам през входната врата, защото именно това, струва ми се, правят хората, при подобни обстоятелства, а и ми се иска да видя дали Том ще се втурне след мен. Иска ми се да видя дали — поне във фантазията ми — Том ще има благоприличието да стане от леглото, да увие хавлия около кръста си и да хукне след мен на улицата, крещейки: „Господи, Алисън! Не е толкова зле, колкото изглежда!“ Толкова пъти разиграх този сценарий в главата си, че накрая престанах да бягам. Просто влизах и заставах на вратата с изписано на лицето хладно отвращение, също като Гуинет Полтроу в „Плъзгащи се врати“. Толкова приличах на Гуинет Полтроу в „Плъзгащи се врати“, че сега, като се замисля, май от самото начало съм откраднала сцената от този филм. Но въпреки това го смятах за напредък.

Съзнавам, че ме грози опасността да отдам прекалено голямо значение на секса, ако това изобщо е възможно (в което тайничко се съмнявам — но може би само защото му отдавам твърде голямо значение). Винаги съм смятала, че ако имах малко повече опит в това отношение, ако бях спала с повече хора, щях да съм по-добре. Щях да имам по-богата база за сравнение. Но не беше така. Срамувам се да ви кажа с колко души съм спала, затова ще спомена само, че са по-малко от петима. Повече от един, но по-малко от петима. И не трима или четирима.

Част от проблема беше, че загубих девствеността си късно, всъщност абсурдно късно — бях на двайсет и пет, което мисля, ще се съгласите, ме прави порядъчно странна — и може би дори нямаше да го направя, ако терапевтката ми не ме беше убедила.

— Кога взе това решение? — попита Селест, моята терапевтка по онова време, когато най-сетне рухнах и й казах.

— Когато бях на тринайсет. На един лагер от църквата. Дадох обет — отвърнах.

— Пред кого?

— Какво искаш да кажеш?

— Пред кого даде този обет?

— Пред Бог.

— Пред Бог — повтори Селест и записа нещичко в жълтия си тефтер.

Вярата в Бог бе едно от нещата, от които Селест се опитваше да ме отърве. Всъщност не се изразих достатъчно точно: Селест нямаше нищо против вярата ми в Бог, просто искаше тя да не влияе върху важните неща, например свободата, решенията или половия ми живот. Разбира се, Бог е именно това — отказваш се от някои от най-интересните неща в живота и в замяна преставаш да се страхуваш от смъртта.

— Едно решение, което ти е вършило добра работа на тринайсет години, може би на двайсет и пет трябва да бъде преразгледано — каза Селест.

Така че го преразгледахме. Отново и отново. Селест го сравни с ембаргото върху кубинските пури. През шейсетте може да е било разумно, но сега? Когато Берлинската стена е съборена? Когато на Червения площад има „Макдоналдс“? Ако трябва да бъдем честни, не ми трябваше много убеждаване. Идеята започна да ми минава през главата още в единайсети клас, когато Ланс Бейтмън пъхна ръка в гащичките ми, но успях да устоя. Дълго чаках първата си брачна нощ. Незнайно защо, продължих да чакам дори когато това започна да изглежда глупаво, безполезно и пълна самозаблуда. Предполагам, че просто съм чакала достатъчно основателна причина да прекратя чакането.

Същата вечер отидох при гаджето си, Гил Хомосексуалиста, и му казах, че вече съм готова да правя секс с него. Ембаргото върху пениса бе паднало. Обясних му, че съм го обсъдила с терапевтката си, че едно решение, което ми е вършило работа на тринайсет години, на двайсет и пет може да не е твърде разумно, а тъй като ми е гадже, той е логичния кандидат за дефлорирането. Дори пътьом си бях купила опаковка от дванайсет кондома, мислейки си, че когато чуе новината, той ще ме събори на кухненския под и ще се прояви като мъж, може би не чак дванайсет пъти, но определено повече от три, което бе единствената друга опаковка, в която се продаваха кондомите. Гил обаче не ме събори на кухненския под, а просто продължи да седи, лъскайки обувките си с нова мека четка за зъби, и ми каза, че му трябвало малко време да помисли. Не бил сигурен, че е напълно навит.

Иска ми се да мога да ви кажа, че още в същия момент съм скъсала с него, че съм казала нещо унищожително и жестоко и не съм го погледнала повече, но не го направих. Имах работа за него. Аз съм много практична в това отношение. Не съм от онези, които хвърлят един напълно изправен пасатор само защото шнурът му има нужда от малко бърникане, за да проработи. Идеята да започна наново от нулата — да срещна някой друг, да изляза с него веднъж, че дваж, че триж, а след това да му разправя за сексуалния си статус и да го гледам как се измъква полекичка от стаята с обяснението, че няма желание за такива сериозни неща, а честно казано, да правиш секс с една двайсет и пет годишна девственица си е твърде сериозно — ми се струваше просто непоносима. Така че след известно бърникане на шнура двамата с Гил Хомосексуалиста правихме секс, а после не само не скъсах с него, но и останахме заедно още осем месеца. Умът ми беше толкова объркан не от секса, който най-добре може да се опише с думата „механичен“, а от мисълта, че сега, след като съм му се отдала, трябва да се омъжа за него.

По времето, докато ходехме, не знаех, че Гил Хомосексуалиста наистина е гей. Искам да кажа, имах някои подозрения — трябваше да го видите как си оправя леглото — но правех всичко възможно да не им обръщам внимание, главно защото се чувствах адски облекчена, задето съм срещнала човек, който иска да ми бъде гадже, без да правим секс. Не можете да си представите каква находка беше той. Излизахме около три пъти седмично, след това отивахме у тях, гушвахме се и заспивахме, а на сутринта, още щом краката ми докоснеха пода, той се залавяше с леглото. Нареждаше възглавниците и кувертюрата с такава прецизност, че леглото заприличваше на едно от онези в магазините, на които не бива да се сяда. А това е другото нещо — не обичаше да сядам на леглото, след като го е оправил. Дори само за да си обуя обувките. Също така нощем ме караше да пия от картонени чашки, защото се кълнеше, че не можел да заспи, ако в мивката му има мръсни съдове. Аз пък бях известна със способността си да заспивам даже когато имам мръсни съдове в леглото си. Да кажем просто, че това се превърна в предмет на спорове.

Ето какви неща стават, когато чакаш прекалено дълго, за да правиш секс: тръгваш с мъже, които нямат интерес да го правят. Поне не с теб. А сетне, ако си от определен тип момичета, се омъжваш за един от тях и той продължава да е все така незаинтересован, а ти не можеш да се откачиш от него, защото е твой съпруг. Правиш нещата по правилния начин, спазваш буквата на закона, а накрая си тотално прецакана. Това е едно от нещата, които не ти казват на лагерите от църквата. Това и фактът, че всичките тези обети да не правиш секс ще ти създават ужасни спънки. Ще ви кажа колко големи са моите спънки: дори не участвам в собствените си сексуални фантазии. И с това не искам да кажа, че се намирам например в ъгъла, седнала на едно дебело кресло, пуша и наблюдавам — дори не съм в стаята! Намирам се на съвсем друго място! Напълно възможно е и да пазарувам! И истината, невероятно тъжната, жалка истина е, че имам късмет, задето изобщо успявам да имам някакви сексуални фантазии. Струва ми се, че пиперливите фантазии на повечето хора водят началото си от техни юношески фантазии, а манията ми на тази възраст беше Исус, а дори аз не съм толкова откачена, че да имам сексуални фантазии с Исус.

Казах ви всичко това, защото исках да разберете защо сексуалната увереност никога не е била сред силните ми страни и защо именно фактът, че Кейт е като наркотик, ме побърква от ревност, но вероятно трябва да знаете и че колкото и разстроена да бях, задето Том ме напусна и отиде при Кейт, ми минаваше през ум, че впоследствие може да правя секс с някой, който: първо, не е Том, и второ, не е гей. И тази възможност не ми звучеше твърде зле.

Четвърта глава

Когато се събудих в понеделник сутринта, открих, че съм се втренчила в шарката на тавана над леглото и се чудя какво ще стане с мен. И това напълно в стил Джейн Остин. Какво, за бога, щеше да стане с мен? Когато двамата с Гил Хомосексуалиста най-сетне скъсахме — заради отпечатъка, който диетичната ми кола остави върху едното му нощно шкафче от черешово дърво — още на другата сутрин отидох и си купих евтин билет до Прага. Наех мъничък апартамент в старата част на града и останах там три месеца. Независимостта ме опияняваше. Най-сетне бях свободна. Пиех турско кафе, четях дебели книги с класика на „Пенгуин“ и правех дълги, одухотворяващи разходки по разни мостове. И ето, сега отново бях свободна, а не можех да мисля за нищо друго, освен за Том. Заплаках. Ами ако не му дойдеше умът в главата? Ами ако никога не се върнеше? С кого щях да ходя? Какво щеше да стане с мен?

Бяхме заедно от четири години. Четири години! Е, по-добре е от развод, вероятно си мислите. Всички това ми казваха. Поне не е развод. По-добре е от развод. А аз им отговарях, че не съм съвсем сигурна. Разведената жена поне е нещо понятно за другите хора. Разведената жена просто е била отблъсната от друго човешко същество. Да излизаш с разведена жена е като да облечеш пуловер, висял в нечий друг гардероб. На предишния не му е бил по мярка, но на теб може би…

Разбира се, съзнавам, че това са глупости. Разводът на Кордилия бе най-ужасното нещо, на което съм ставала свидетел в живота си, и още онази сутрин, докато лежах, олицетворение на окаяността, изучавайки (в усилие да се успокоя) издатините от шарката на тавана, знаех, че двете неща изобщо не могат да се сравняват. Но това тук беше лошо и се случваше на мен. Което, като се замисля, е една от причините да бъде такъв шок за мен. От доста време не ми се беше случвало почти нищо. Една от особеностите на живота във Филаделфия е, че събитията вървят така предсказуемо, година след година: коледното маскарадно шествие, цветарското изложение, фестивалите на книгата, кулинарията и джаза, балът на изящните изкуства… Човек полека-лека се унася и изпада в нещо като кома. Виждаш едни и същи лица на едни и същи тържества, връхлита те шокът от един и същ свеж есенен ден след едни и същи душни, влажни летни месеци, едни и същи неща от гинкото ти се залепват по подметките, ако направиш грешката да минеш по 22-ра улица, когато му падат плодовете, но след известно време преставаш да забелязваш, че не ти се случва нищо, защото нищо не се случва и на околните. Ако на някой от Филаделфия се случи нещо наистина голямо, той се премества да живее в Ню Йорк.

Едно голямо нещо, което се случи на мой познат, някъде осем месеца преди всичко това, беше, че издателят на нашия вестник Сид Хърш попадна в новините, понеже бяха открили жена му мъртва на дъното на техния плувен басейн. Винаги съм смятала, че ако някой на възраст над, да кажем, осем години бъде открит на дъното на плувен басейн, то значи някой друг го е поставил там, а да се случи такова нещо на мой познат, да открият съпругата на шефа ми мъртва на дъното на басейна зад дома им в окръг Бъкс — е, това вече ми идваше много. Дори бях плувала в този басейн! Всички бяхме плували в него. Всеки август Сид и жена му организираха голям купон до басейна си за персонала на вестника и една от първите теми, предмет на догадки в офиса, беше дали и тази година ще има купон и ако е така, дали някой ще посмее да влезе в басейна. Впоследствие Сид беше оправдан от всякакви подозрения и завинаги отмени купона до басейна — два факта, които по никакъв начин не премахнаха зловещия му ореол. Съжалявам, че съпругата на Сид е мъртва, наистина съжалявам, но донякъде съм доволна, защото това ми спестява необходимостта да го премахна изцяло от разказа си.

Седнах в леглото. Осъзнах, че съм спряла да плача. Последното нещо, което ми се правеше, бе да седя в леглото и да си мисля за Сид Хърш, затова станах и отидох на работа.

„Филаделфия Таймс“ е основан през 1971 година. В началото се е наричал „Народен отмъстител“, а след това — само „Отмъстител“, но по някое време през осемдесетте Сид е решил да му даде по-обикновено име, за да привлече повече рекламодатели. Тук все още се навъртаха няколко журналисти от времето на „Отмъстител“ и от дъжд на вятър публикуваме техни филипики за експлоататорски предприятия в Третия свят, озоновите дупки и расовата несправедливост, но главно правим рецензии на разни неща. Рецензираме книги, филми, албуми, пиеси, концерти и ресторанти. Понякога се питам дали това не е причината гласът на моя вътрешен критик да е толкова силен — от годините рецензиране на разни неща — но истината е, че моят вътрешен критик звучи точно като майка ми, така че май не е честно да обвинявам работата си. Все пак заедно с всички тези рецензии публикувахме една камара рубрики, хроники на местни събития и наистина прекомерно количество читателски писма. Всъщност публикувахме толкова много рубрики, хроники и писма, че във вестника почти не оставаше място за истински новини. Вероятно хич нямаше да си правим труда с новини, ако не беше Уорън Плоткин. В началото на кариерата си Уорън беше получил Национална вестникарска награда за една поредица от осем части за преживяващи от социални помощи непълнолетни майки, която беше написал за „Филаделфия Дейли Нюз“. Една седмица по-късно се разбра, че е откраднал по-голямата част от материала от една дипломна работа, която намерил в интернет. Тогава от „Дейли Нюз“ го уволниха, а Сид Хърш го заведе на вечеря в „Палмата“ и му предложи работа като редактор на информационния отдел за две трети от заплатата му в „Дейли Нюз“. Имахме късмет, че дойде при нас. Всъщност имахме късмет, че изобщо някой идваше при нас, с което ни най-малко не искам да кажа, че в работата ни нямаше нищо приятно. Истината е, че харесвах много неща в нея. Не заплатата и не престижа, защото и двете бяха незначителни. Допадаше ми, че беше място, където можеше да доведеш и кучето си. Не че имах куче — просто ми харесваше да знам, че ако някой ден реша да си взема такова, ще мога да го водя с мен в редакцията. Харесваше ми и че можех да напиша почти всичко, което искам, а седмица по-късно да го видя отпечатано без буквално никакви промени. Това положение на нещата е много съблазнително за един писател и фактът, че вестникът се раздаваше безплатно по кафенета, фризьорски салони и дневни барове, с нищо не помрачаваше удоволствието ми. Но най-много ми харесваше, че хората, които работеха във вестника, бяха малко ексцентрични. Имаше пристрастени към марихуаната, плагиатори, комунисти, страдащи от депресия, алкохолици, невротици и обикновени стари чешити, следователно едно от нещата, които винаги ме измъчваха, а именно че каквото и да направя с косата си, никога не ще успея да впечатля хората — тоест скованата ми нормалност на буржоазка от предградията — тук поне ме отличаваше от масата.

Тръгнах пеш за работа. Винаги ходя пеш до редакцията, така ми хрумват най-хубавите идеи. Преди да вляза, се отбих в корейското магазинче отсреща. Взех „Дейли Нюз“, „Филаделфия Инкуайърър“ и си купих чаша кафе. Сетне прекосих улицата и когато стигнах пред входната врата, се наложи да оставя вестниците на земята, за да потърся ключовете в чантичката си. Тъкмо се канех да отключа, чух да бият камбаните на някаква църква и си погледнах часовника, който случайно беше на същата ръка, в която държах кафето, и то се изля върху оставените на тротоара вестници. Отскочих пъргаво вляво и почти успях да не се оплискам, но от тази случка отново ми се доплака. Изхвърлих мокрите вестници, изкачих стълбите и тръгнах по дългия, зле осветен коридор към тоалетните да се почистя.

Докато вървях нататък, съзрях един сладур в синя риза. Вървеше по коридора право към мен и имаше страхотна походка. Почудих се какво ли прави един готин непознат в нашия коридор. Сигурно се беше загубил. Той ми се усмихна. „Може би е свободен“, помислих си и също му се усмихнах. Разминахме се и след около три крачки погледнах през рамо към задника му. (И до ден-днешен не зная защо го направих. Не съм от жените, които оглеждат мъжките задници. Дори не се интересувам толкова от задници, тоест като физическа характеристика на мъжа — широките рамене и добре оформеният гръден кош стоят на по-предно място в списъка ми от приоритети; задникът вероятно е едва след хубавите ръце.) Но когато се обърнах да му видя задника, мъжът със синята риза се обърна да огледа моя задник. Очите ни се срещнаха, аз се засмях игриво, той ми се усмихна, кимна с глава и двамата продължихме по пътя си, без да се спрем дори за момент. Минах покрай кухненския бокс, влязох в тоалетната и заключих вратата. Почистих петната от кафето, доколкото можах, а след това се качих върху тоалетната чиния да огледам дупето си на огледалото над мивката. Видях, че кройката на панталоните ми го прави да изглежда измамно малко (ура!), слязох от тоалетната чиния, отключих вратата и тръгнах да проуча кой е той.

Работех в един кабинет с Мат, музикалния редактор, и Оливия, която водеше рубриката за секса. Когато влязох, Оливия бе на бюрото си и сортираше една голяма купчина читателски писма. Тя вдигна едно, написано на бледосиня хартия, тръсна го, за да го разгъне и започна да чете на глас:

„Скъпа Оливия,

След месеци ашанга йога развих достатъчна гъвкавост на врата и гръбнака, за да мога да се самозадоволявам орално. Макар това развитие да ме радва, се притеснявам от предавани по полов път болести и искам да знам дали е възможно човек да пипне СПИН от себе си.“

Оливия вдигна поглед към мен и зачака с наклонена на една страна глава.

— Нещо в здравното просвещение на хората в тази държава никак не е наред — казах.

— Смяташ ли? — попита тя.

Оливия води рубриката си по следния начин. Местни жители с различни перверзни, фетиши и сексуални странности й изпращат писма, в които описват най-подробно какво ги възбужда. Накрая я питат дали са нормални. Тя ги уверява, че са. Веднъж една жена й писа, че обичала да прави секс с немската си овчарка, и питаше дали това е в реда на нещата. Оливия (която между другото е бисексуална) най-сетне застана на страната на приличието, морала и въздържанието и й отговори, че да се прави секс с животно определено не е в реда на нещата, защото — тук буквално може да се чуе как щрака умът на Оливия, според който всичко на два крака става за чукане, но дори тя знае, че деспотичният й стандарт за двата крака няма да откаже жената от новото й хоби — защото кучето не можело да даде съгласието си. Ето какъв вестник е „Таймс“. От онези, които съветват читателите да не се отдават на диващини само защото животното не може да изрече думичката „не“.

(Но както и да е, представете си какво е да си евангелистка — дори само на думи, дори бивша — и да работиш в алтернативен вестник. Така ще ви стане ясно какво е да си еврейка и да работиш във върховното командване на нацистите. Искам да кажа, трябва да го криеш. И то добре. За щастие това не е от нещата, които биват засягани в един нормален разговор. Какво би станало обаче, ако например Сид Хърш ме попита с какво си изкарва хляба баща ми? Е, единият ми баща е крайнодесен републиканец и предприемач, който винаги прави десни неща, като да ходи на молитвени закуски с Джон Ашкрофт[1] и да прави опити за приватизиране на щатския затвор в Тексас. Другият ми баща изпълнява свещеническите задължения на една известна евангелистка с парализирани крайници, която рисува с устата си, пише вдъхновяващи книги с помощта на пръчица и пее песни за Исус на кампаниите на Били Греъм[2]. Затова определено ще отговоря, че баща ми е зъболекар.)

Мат отвори рязко вратата и се спря, ухилен до уши и с навито на руло списание под мишница.

— Загубих дванайсет лири. Попитайте ме как.

— Господи, Мат, това моето списание ли е? — рече Оливия.

Мат погледна към броя на „Ентъртейнмънт Уикли“ под мишницата си, сякаш го виждаше за пръв път.

— Може би.

— Задръж си го — каза Оливия.

— Психото от тоалетната беше заседнал вътре — рече Мат и се стовари върху канапето. — Спасих го от още един ден висене в тоалетната.

Психото от тоалетната работеше в рекламния отдел, който се намираше по-надолу по коридора. Имаше фобия от докосване на врати на тоалетни, макар че на нас тримата ни отне доста време, докато стигнем до въпросния извод. Преди това дълго го наричахме Разтакаващия се в тоалетната.

— Колкото и големи да са проблемите ми — рече Мат, — поне съм в състояние да докосна врата на мъжка тоалетна.

— Е — обади се равнодушно Оливия, — и това е нещо.

— Попитай ме за снощната ми среща — обърна се Мат към мен.

— Как мина снощната ти среща? — попитах.

— Ще прескоча отегчителната част — каза Мат и помълча малко. — И така, върнахме се в апартамента й. Оказва се, че има две котки. Правим го на канапето и изведнъж в кухнята се чува някакъв трясък. Тя не иска да ходя там. Аз, разбира се, настоявам. И познай какво намерих в кухнята.

— Какво? — попитах.

— Още две котки.

— Нещо не схващам — рекох.

— Има четири котки. Но не иска да бъде Момичето с четирите котки, затова заключва две от тях в кухнята, когато някой мъж ще й идва на гости. И това автоматично я прави Момичето с двете котки, което само по себе си е толкова незначително, че дори не се нуждае от класифициране.

— Защо просто не заключи и четирите и да бъде Момичето без нито една котка? — попита Оливия.

— Това е най-хитрата част — отвърна Мат. — Не може, заради миризмата.

Оливия кимна, доволна от съобразителността на момичето.

— Ще излезеш ли пак с нея? — попитах.

— Разбира се, че ще изляза пак с нея. Тази жена демонстрира достойно за уважение ниво на непочтеност — отговори Мат. — Ако не друго, поне ще науча нещичко от нея.

Тъкмо се канех да попитам дали някой от тях не знае нещо за мъжа със синята риза, когато Сид Хърш цъфна на вратата.

— В заседателната след пет минути — каза той.

— Защо? — попитах.

— Нещо голямо, народе — отвърна Сид и тропна три пъти с юмрук по касата. — Нещо голямо.

Не ми е приятно да въвличам Джефри Грийн в тази история и ако можех, бих премълчала за онова, което се случи с него, но не мога. Винаги съм обичала Джефри. Всички го обичаха. Той беше главен редактор на вестника и стоеше здраво застопорен на този пост от осемнайсет години. Беше мил и интелигентен, сладък и доволен от сексуалността си гей, а и толкова подреден, че ако ми кажете, че има навика да облизва по три пъти ключа на лампата, преди да я изгаси, ще ви повярвам. Всъщност Джефри Грийн ме назначи, не Сид. Когато се върнах от Прага, изпратих на Джефри някои стари материали, които бях писала за вестника в колежа, и той ме покани на събеседване. По средата на разговора ни Сид мина покрай кабинета на Джефри, застана в коридора пред отворената врата, погледна ме и каза: „Боже, върви и пиши“. Сетне изчезна. Дълго време след това харесвах Сид, този единствен комплимент му придаваше порядъчно количество добра воля и макар че винаги се държеше като палячо, самохвалко и идиот, в продължение на години вярвах, че дълбоко в себе си той е чувствителен, забавен и интелигентен. После престанах. След това започнах да го мразя като всички останали. Беше истинско облекчение най-сетне да намразя Сид с цялото си сърце. Това беше хубава, чиста емоция, отчетливо черно-бяла в този свят на сивото. Но както и да е, всички във вестника отдавна очакваха Сид да направи нещо извънредно ужасно, нещо по-лошо от това просто да ни плаща малко, да ни унижава, да не ни разрешава да включваме климатичната инсталация преди двайсет и първи юни и да ни кара да слагаме по петдесет цента в кутия за обувки всеки път, когато поискаме чаша кафе. Но той най-сетне го направи: уволни Джефри Грийн.

Разбрах за това на съвещанието. Всички разбрахме тогава. Беше голям шок. Искам да кажа, във „Филаделфия Таймс“ никога не уволняваха. Това беше мястото, където отиваш, след като те уволнят от другаде. Всички седяхме около масата за съвещания, която представляваше две стари талашитени маси с кръстосани крака, когато Сид влезе и каза съвсем нехайно: „Джефри Грийн вече не работи за вестника“.

Е, онова, което вероятно трябва да знаете за Джефри е, че аз винаги бях искала неговата работа. Исках работата му от четири години и половина. И като се замисля, това май бе единствената ми амбиция. Но не, не е съвсем така — имах цяла камара висши, непостижими цели, но да получа мястото на Джефри бе единствената, която можеше да се осъществи без някакви необикновени усилия от моя страна. Аз бях следващата поред, която можеше да го заеме, а в „Таймс“ редът наистина имаше значение — останка от хипи миналото на вестника, когато външните и явно стремящите се към властта бяха смятани за подозрителни. Плюс това никой друг от редакцията нямаше каквато и да било квалификация за тази работа. Всички с каквато и да било квалификация да заемат мястото на Джефри отдавна бяха напуснали, осъзнавайки, че Джефри няма абсолютно никакво намерение да се махне. А аз не бях напуснала. Бях останала четири години и половина, изчаквайки тази възможност. И ето че тя беше дошла. И аз бях готова.

— Джефри ще липсва на всички ни. Всички обичаме Джефри — рече Сид. — Бих искал обаче да отбележа, че една от причините да обичаме Джефри е страхът ни от промяна.

Той ме погледна втренчено и за момент се уплаших, че може да се е досетил за раздялата ни с Том и иска да ми изпрати някакво послание. Опитах се да отговоря на посланието му. „Готова съм за промяна — помислих си, като го гледах право в очите. — Осъществи я.“ В гърдите ми се надигна слаба надежда. Може би точно така е трябвало да стане, рекох си. Може би Том е трябвало да ме напусне, за да се съсредоточа върху кариерата си, а сетне щеше да се случи онова, което обикновено се случва, когато жената пренасочи енергията си от връзката към работата, а именно че отново привлича интереса на мъжа (Том). Всичко изглеждаше напълно логично.

— Искам да ви запозная с един човек — рече Сид.

После отвори вратата на кабинета си и махна някому да влезе. Беше сладурът със синята риза, който се оказа, че ще заеме мястото на Джефри. Всичката тази информация се изсипа толкова бързо, че нямах възможност да реагирам, което беше добре, защото макар едва сега да осъзнавах, че очевидно не съм добър редактор, винаги ми е било пределно ясно, че не съм добра актриса.

[1] Понастоящем министър на правосъдието на САЩ. Евангелист, известен с молитвените си оперативки. — Б.пр. ↑

[2] Преподобни Уилям Франклин Греъм (род. 1918 г.) — известен американски евангелистки проповедник. — Б.пр. ↑

Пета глава

Името му беше Хенри Уик и преди това беше писал за списание „Ролинг Стоун“. Всъщност Сид го представи именно така: като Хенри Уик, който преди това е писал за списание „Ролинг Стоун“. Беше отвратително да гледаш колко доволен е Сид от факта — искам да кажа, той се чувстваше доволен от себе си, когато успя да наеме всеизвестен плагиат, уволнен от „Дейли Нюз“, а гордостта от отскубването на един истински писател от „Ролинг Стоун“ едва не му докара апоплектичен удар. Но както и да е, Сид ни дръпна дълга реч за това как бил решил, че е време компанията да мине на следващото ниво, как Хенри щял да ни помогне да стигнем дотам и ако е забравил, ето сега е моментът да спомене, че Хенри е писал още за „Джи Кю“, „Дитейлс“ и има публикуван очерк в списание „Ню Йорк Таймс“. В защита на Хенри бих казала, че изглеждаше леко смутен, докато траеше тази тирада. Също така ще отбележа, отново в негова защита, че когато Сид тръгна да обикаля с него стаята, за да го запознае лично с всеки, и стигнаха до мен, Хенри стисна ръката ми, усмихна се широко и каза доста чаровно: „Радвам се, че най-сетне се срещнахме лице в лице“. След това двамата със Сид се заключиха в заседателната зала до края на деня, вероятно за да кроят как точно ще превърнат „Филаделфия Таймс“ в „Ролинг Стоун“.

В сряда Бони ме заведе на обяд в кафене „Опера“, за да ме поразведри. Имах нужда. Том ме беше напуснал. Кариерата ми беше забутана в девета глуха. Бях хваната да зяпам задника на шефа си. Е, знам, че има жени, които обичат драмите и които създават малки сапунени опери, за да се чувстват звезди в своя си живот, но аз не съм от тях. Всъщност идва ми на ума, че това е и част от причината изобщо да се хвана с Том — той никак не си падаше по драмите. Ако направех опит да бъда драматична, той ставаше и отиваше в другата стая.

— С Лари искаме да те уредим с един човек — каза Бони, след като се настанихме.

— Том ме напусна преди пет дни — напомних й.

— Е, и?

— Все още съм влюбена в него.

— Именно това прави положението съвършено — обясни Бони. — Щом си още влюбена в Том, ще ти е лесно да се държиш като нормален човек. Няма да има напрежение. Просто ще вечеряш.

Вероятно трябва да знаете, че шест години преди това Бони ми даде телефона на братовчед си Джейк, който работеше като управленски консултант и случайно минаваше през Филаделфия. Той твърди, че му съм се обадила осем пъти. Тази фалшива информация стигнала до Бони по сложна съобщителна мрежа, състояща се от лелята, братовчедите, майка й и сестра й Лиза, та сега Бони и цялата й рода са убедени, че когато става дума за неангажиран мъж, се държа като душевноболна.

— Нали знаеш, казват, че трябва да се държиш незаинтересовано — рече Бони. — Е, сега не ти се налага да се преструваш. Ти наистина си незаинтересована.

— А щом съм незаинтересована, защо да отивам на тази среща? — попитах.

— Гледай на нея като на упражнение — отвърна тя.

— Почакай малко. Това истинска среща ли ще е или за упражнение?

— Ако го харесаш, ще е истинска, ако ли не — ще е упражнение.

— Вече установихме, че няма начин да го харесам, тъй като още съм влюбена в Том, следователно ще е упражнение, а последното нещо, което ми трябва на този етап от живота, е една среща упражнение.

— Отдавна не си ходила на среща. Срещите на трийсет и три са по-различни от тези на двайсет и осем.

— Първо на първо, съм на трийсет и две. Второ на второ, ти се омъжи на дванайсет, така че откъде знаеш как протичат срещите на трийсет и три? Информация, към която изпитвам само теоретичен интерес, тъй като все още съм на трийсет и две.

— Когато си на трийсет и две или трийсет и три, или в основни линии, когато думата трийсет, със или без добавка, може да се използва за описанието на твоята личност, мъжете смятат, че искаш да имаш бебе. Те гледат новините. Четат вестници. Запознати са с растящия процент бебета, родени със синдром на Даун. Мислят си: „Тя е симпатична, но ако сега тръгна с нея, до шест месеца ще започне да ме притиска“. Когато си на двайсет и осем, им се струва, че все още има време за това. Тогава са по-спокойни, ти си по-спокойна и нещата имат повече шанс да потръгнат.

— И за мен има време — възразих.

— Не, няма.

— Има.

— Алисън, ти пропиля времето си с Том.

Пласидо Доминго запя една песен от „Уестсайдска история“. „Може би Бони е права — помислих си. — Може би това не е просто поредният романтичен провал. Може би това е провалът, който ще съсипе живота ми; провалът, който ще стане начало на всичките ми бъдещи разочарования — неспособността ми да зачена, твърде напредналата възраст на родителите ми, за да видят как моята осиновена дъщеря Пинг завършва колеж, фактът, че ще умра сама и необичана.“ Зачовърках с вилица козето сирене в салатата си, като се питах дали ще трябва да летя до Китай, за да взема Пинг, или просто ще я качат в самолета и двете ще се срещнем на летището. Всъщност никога не съм искала да ходя в Китай.

— Не казвам, че са прави — обади се Бони. — Ти имаш предостатъчно време. Уенди Васерщайн[1] е родила на четиридесет и осем.

— Последното, което ми трябва на четиридесет и осем, е да родя бебе от размразена сперма и майка ми да ми държи ръката в родилната зала — казах.

— Тогава майка ти ще бъде почти на осемдесет — отбеляза Бони. — Може би дори ще е умряла.

— Жените от нашия род са дълголетни.

Жените от нашия род наистина са много дълголетни. Пралеля ми Ели на сто и седем години продължаваше да коси моравата на съседката си. Баба ми — която всички наричат баба Тексас, макар че живее в Айдахо — е на деветдесет и четири и все още всеки ден кара своя „Крайслер Либерън“, модел 1984-та (макар че като компромис с възрастта си тя до известна степен се ограничава, като се придържа най-вече към десните завои) и все още работи на доброволни начала в болница „Сейнт Люк“, нищо че болница „Сейнт Люк“ вече не е на католическата църква, а на една голяма здравна организация, която обаче няма нищо против тя да им върти безплатно гишето за информация по три часа всеки вторник предобед. Обадих се на баба Тексас няколко дни след като Том си отиде. Докато й разказвах какво се е случило, пуснах една според мен малка шега. Точните ми думи бяха: „Сега аз съм старата мома на фамилията“. „О, не ставай глупава — каза ми баба Тексас с мил бабешки тон. — Клер е старата мома на фамилията.“ Вярно, братовчедка ми Клер е на трийсет и осем и още не е омъжена. Но също така е вярно, че тя е лесбийка, макар че до ден-днешен никой не си е направил труда да каже това на баба, която смята, че Клер и съквартирантката й Карън са просто две отдадени на кариерите си момичета без особен късмет по отношение на мъжете. Клер и Карън живеят заедно от единайсет години и всеки декември вместо коледни картички изпращат снимка с тях двете, прегърнали едно бездомно куче, което намерили да куцука зад гара Ексън. Двете до такава степен не се крият, че по всеобщо мнение имат голям късмет, задето са се срещнали. Именно в този ред на мисли след телефонния разговор с баба Тексас осъзнах, че Клер всъщност не може да бъде смятана за стара мома, след като очевидно бе намерила трайно щастие с друго човешко същество, а това на свой ред ме изправи пред следния факт: аз съм старата мома на фамилията. Мисълта бе толкова потискаща, че дори не се замислих каква съм идиотка. Но обикновено на човек в подобна ситуация му се случва нещо. Поне на мен ми се случи.

— Ще изляза с него — казах на Бони, когато донесоха сметката.

— Страхотно. Ще кажа на Лари да му даде номера ти.

— Как се казва? — попитах.

— Боб.

— Боб?

— Не започвай сега.

— Не започвам нищо.

— Лари казва, че е много приятен мъж.

— Има ли нещо, което трябва да знам?

— Като например?

— Има ли нещо, което ще ме накара да ти звънна и да ти кажа, че не мога да повярвам, дето не си ми го споменала?

— Започнал е леко да оплешивява.

Мълчах.

— Хей, че на мен ми се иска Лари да оплешивее — рече Бони. — Тогава ще мога да се отпусна.

— Има ли още нещо? — попитах.

— Не.

— Добре.

Излязохме навън. Денят беше хубав. Бони ме прегърна.

— Направи си една услуга, Алисън. Не споменавай за тази работа с Том на срещата.

— Мислех, че целият замисъл на тази среща е да се държа естествено.

— По-късно ще имаш достатъчно време да се държиш естествено, ако нещата потръгнат и той те хареса — отвърна Бони. — Точно сега трябва да се държиш като Одри Хепбърн в „Закуска в Тифани“. Нали се сещаш, безгрижно. Повърхностно.

[1] Уенди Васерщайн (род. 1950 г.) — американска писателка и сценаристка. — Б.пр. ↑

Шеста глава

В петък започна да ми се струва малко странно, че Том още не ми е позвънил. Цяла седмица се подготвях за неговото обаждане, за второто обаждане, за обаждането, което щеше да ми даде възможност да кажа всичко, което не бях успяла да кажа на първото, защото бях слисана. Щях да му кажа, че е смотаняк, задник и гадняр, и идиот, и че не знам какво изобщо съм видяла в него. Щях да му кажа, че той и Кейт Пиърс напълно се заслужават един друг. Щях да го предупредя, че тя отново ще го напусне, както е направила и първия път, и тогава хич да не ми допълзява обратно, защото няма да го приема, не и в следващите един милион години, не и за всичкия чай на Китай, не и дори да е последният останал мъж на земята. В петък следобед, докато си седях на бюрото, прекарвах за пореден път тези неща през главата си и изведнъж ме връхлетя мисълта, че може би Том никога няма да ми се обади. Може би си мисли: „Аз съм влюбен в друга“ — и това изчерпва всичко. Може би няма дори да ми достави удоволствието да му кажа какъв е смотаняк, задник и гадняр, и идиот. Това щеше да бъде напълно в негов стил, копелето му с копеле.

Изведнъж осъзнах какво трябва да направя. Трябваше да му се обадя. Трябваше да му се обадя и да му кажа, че искам да поговорим, да поговорим лице в лице, че заслужавам поне толкова внимание. Ако не друго, имахме да обсъждаме общото си жилище. Тоест смяташе ли да плати своята половина от наема и следващия месец? Нима очакваше от мен да съхранявам личните му вещи безкрайно? Може би се надяваше да тъне още известно време в сексуална омая, задоволявайки се да носи на работа старите костюми на приятеля си, за да отложи сблъсъка с мен, но аз имах да се занимая с някои подробности, да си направя планове.

Погледнах си часовника. Беше шест и петнайсет. Разбрах, че трябва да звънна веднага, защото, ако не го хвана, преди да е тръгнал от работата, ще бъда принудена да изчакам до понеделник, понеже не знаех къде спи. Знаех с кого спи, но нямах представа къде става това. Грабнах си чантичката и тръгнах към стълбището да потърся телефонен автомат. Не можех да чакам до понеделник. До понеделник можеше да експлодирам.

— Хей, здрасти — рече Хенри. Беше тръгнал да излиза.

— Здрасти, Хенри — отвърнах.

— Накъде си се запътила?

— Наникъде.

— Не искаш ли да хапнеш нещо за вечеря?

— С теб ли? — попитах.

— Точно това си мислех.

Погледнах си часовника. Бездруго Том сигурно си беше тръгнал. Вероятно бързаше за дома, за да прави секс с Кейт. Така правят в началото, бързат да се приберат. Лайнарят му с лайнар.

— Чудесно — казах. — Нямам нищо против.

Така че отидохме на вечеря. Двамата с Хенри. Бях потънала в мисли, че Том не ми се обажда, че Том чука Кейт, че лежи изтощен в леглото с Кейт и лениво мисли как няма да ми се обади, та едва на втората чаша вино погледнах истински Хенри, който седеше срещу мен. Той тъкмо ми разправяше нещо за първия си апартамент в Ню Йорк. „Наистина изглежда добре“, помислих си. Всъщност твърде добре. Винаги съм смятала, че да излизаш с някой наистина хубав мъж е като да си купиш бяло канапе: може да е красиво, но постоянно се тревожиш за него. (Том не изглежда зле, ако това се питате, но и не изглежда особено добре — бих казала, че може да бъде оприличен на бежово канапе с фина щампа.)

Но както и да е, да се върнем на Хенри. По някое време, не мога да кажа точно кога, разговорът пое в друга посока и вече не бяхме двама колеги, които си приказват за кариери и апартаменти, а подпийнали мъж и жена в китайски ресторант със свещ в средата на масата. Всъщност знам кога се случи. Хенри беше станал да отиде до тоалетната и когато се върна, трябваше да се провре зад стола ми, за да си седне на мястото. Докато се провираше, се наведе над мен и каза: „Миришеш хубаво“. Това е, само „миришеш хубаво“, но изведнъж започнахме да се смеем малко по-заговорнически, да се докосваме по ръцете, за да подчертаем думите си, да споменаваме нехайно филмите, които искаме да изгледаме, и накрая да се уговаряме, че трябва да ги гледаме заедно.

— Това няма ли да е проблем за… как му беше името… онзи от рубриката ти? — попита Хенри.

— Ние скъсахме — отговорих.

— А…

— Ами да — рекох. — Да.

— Какво се случи?

И така, разказах на Хенри какво се е случило с Том, като пропуснах по-унизителните подробности и истината е, че без по-унизителните подробности не остана много за разправяне. Например му казах, че с Том сме искали различни неща, без да споменавам, че аз съм искала Том, а Том е искал Кейт Пиърс. И при все че не излъгах, спокойно може да се каже, че когато свърших разказа си, Хенри остана с впечатлението, че един ден двамата с Том сме седнали и сме решили, че връзката ни, макар и прекрасна, се е изчерпала; че сме стигнали до това решение по един съвсем разумен и полезен начин, без помощта на секс от трети страни, брачни ултиматуми или тем подобни, и че сме се разделили без обида, само с малко повече самопознание и леко съжаление, примесено с обич. Но което е още по-лошо, загатнах, че всичко това се е случило преди доста време, че съм успяла да погледна нещата по нов начин и — срам ме е да си го призная, но наистина използвах тази дума — да приключа окончателно с това.

— Забелязала ли си, че китайските ресторанти никога не предлагат добри десерти? — попита Хенри, когато ни донесоха сметката.

— Какво искаш да кажеш?

— Помисли колко повече пари щяха да харчат хората в китайските ресторанти всяка година, ако в тях се предлагаха някакви поне прилични десерти. Би трябвало да заимстват нещо от чужди кухни. Просто да се престорят, че е тяхно, и да започнат да го сервират.

— Тирамису — казах.

— Чудесно. Дори звучи като да е китайско.

— И съвсем скоро хората ще започнат да казват: „Яде ми се тирамису. Хайде да отидем на китайски ресторант.“

— Знаеш ли какво? — попита Хенри.

— Какво?

— Яде ми се тирамису.

Така че си платихме сметката и отидохме в един италиански ресторант през няколко пресечки, където седнахме на бара, поръчахме си самбука[1] и едно тирамису за двамата, Хенри ми разправи за детството си във Флорида, аз му разправих за детството си в Аризона и след всичкия изпит алкохол започна да ни се струва, че имаме много общи неща: цитрусовите плодове, които бяха изиграли важна роля в ранните ни години; объркващата липса на сезони; копнежът по снежни дни и светулки; музеи, в които да са изложени повече неща, не само парчетии индианска керамика. „Накрая може и до секс да се стигне — помислих си. — Така правят хората. Излизат, напиват се, разговарят, единият казва, че другият мирише хубаво, след това си отиват у дома и правят секс.“ Разбира се, тук имахме допълнителното усложнение, че Хенри беше мой шеф, но и такива неща са се случвали. Може би не на мен, но се случват. Исках ли да бъда от онези момичета, които правят неопределен, но най-вероятно необвързващ секс с шефовете си? Такова момиче ли съм? Възможно ли е изобщо това? Възможно ли е да съм от момичетата, които правят неопределен, но най-вероятно необвързващ секс с шефовете си и на другата сутрин съжаляват, но не биха направили нищо по-различно, ако им се удаде възможност да го направят отново? Трябва да знаете, че до този момент частта от мозъка ми, отделена за сексуални съжаления, бе населена изцяло с хора, с които не съм си легнала. Сигурна съм, че целият ми живот щеше да се развие другояче, ако бях правила секс с Ланс Бейтмън, когато бях на седемнайсет и отчаяно го исках. Казвам това не защото страдам от някакви заблуди относно сексуалните умения на Ланс. Ако бях преспала с него, щях, така да се каже, да съм минала най-трудната част и след това да продължа с живота си и да преспя с всичките мъже (или поне с повечето от тях), с които съжалявам, че не съм преспала, и сега щях да съм малко по-корава, покрита с повече белези от рани и малко по-голяма мръсница — но и по-мъдра. Щях да бъда една мъдра мръсница.

Трудно ми е да обясня как стана така, че накрая Хенри се озова в апартамента ми.

Според мен една от причините да съм правила секс с толкова малко мъже е, че ми трябваше много време, за да осъзная един простичък факт: мъжете молят само веднъж. Всъщност дори не молят. Те се пробват. Мъжете се пробват само веднъж. Ето защо Холи Хънтър беше толкова разстроена, когато заседна в къщата на Албърт Брукс и не можете да отиде да прави секс с Уилям Хърт, след като той беше опипал лявата й гърда пред паметника на Джеферсън.[2] Знаеше, че може и да няма втори шанс. И беше права — не получи втори шанс, защото сюжетът не го позволяваше. Част от мен съзнаваше, че ако не се осмеля да се прибера с Хенри тази първа вечер, между нас никога нищо няма да се случи. Прозорчето на тази възможност щеше да се затвори завинаги. Затова, когато Хенри ме попита дали може да се качи и да разгледа апартамента ми, след като ме беше изпратил до вкъщи, аз отговорих утвърдително.

Когато влязохме вътре, отидох в кухнята да взема нещо за пиене. Чувах как Хенри ровичка в другата стая.

— Бира става ли? — подвикнах.

— Идеално — отвърна Хенри.

— Добре.

— Играеш ли голф? — попита той.

— Не. А ти?

— Малко.

Хенри се появи на вратата на кухнята, облегна се на касата, скръсти ръце на гърдите си и ме погледна.

— А да имаш брат, който да играе голф и случайно да държи стиковете си в твоето антре?

— Не.

— Започва да ми се струва, че не бива да съм тук.

— Защо?

— Той си е тръгнал… от колко, седмица?

Толкова очевидно ли беше?

— Повече — отвърнах.

— Никой мъж, който играе голф достатъчно често, за да държи стиковете си в антрето, не ги зарязва някъде за повече от седмица.

— Не си е тръгнал много отдавна, но приключихме преди доста време.

— Аха.

— Стига с това „аха“.

— То ми дава време да помисля — каза Хенри.

— За какво си мислиш?

— Просто се питах кога ще пишеш за това.

— Не зная дали ще го направя.

— Струва ми се, че пишеш именно за тези неща.

— Ще пиша за китайския ресторант и тирамисуто.

— Мисля, че няма да пишеш за това, докато не се увериш, че си приключила с него.

Не казах нищо.

— Следователно не си сигурна, че си приключила с него — рече Хенри. — А от това следва, че вероятно трябва да си тръгна.

— Не съм сигурна, че това е абсолютно наложително — казах дрезгаво.

Съжалих още щом изрекох тези думи. Може би той търсеше предлог да се измъкне, а аз току-що бях направила това невъзможно. Може би бях блокирала пътя му за бягство.

— Ако искаш да си отидеш, иди си — добавих, но сетне изпаднах в паника, страхувах се да не си помисли, че искам да си тръгне, затова се поправих: — Но недей да си тръгваш само заради… нали се сещаш, него.

Добре де, именно за това говоря. Ако не започнеш със секса някъде между, да кажем, шестнайсет и двайсет и две годишна възраст, си изпуснал, струва ми се, някои много важни моменти. Има куп решаващи неща, които така и не научих, например как да преминеш от многозначителен поглед над тирамисуто към леглото, без да се унижиш напълно. Понякога си мисля, че съществува цял един свят от знаци и сигнали и може би дори тайни ръкостискания, които съм изпуснала напълно, а останалата част от човечеството е заета да си прави знаци над водни охладители или на опашката в супермаркета — дали искат, или не искат да правят секс един с друг; и ако искат, дали е само за да си прекарат добре, или смятат, че това ще доведе до нещо по-сериозно. А аз просто вървя по света в пълно неведение за всичко това.

За щастие Хенри ме спаси. Той сложи бирата си на плота, хвана лицето ми между дланите си и ме целуна — и целувката си я биваше, ако трябва да знаете — а сетне каза:

— Какво искаш да направя?

— Мисля, че трябва да останеш — отвърнах.

— Добре.

— И така.

— И така.

Преместихме се на канапето. Нещата напредваха. Когато стана ослепително ясно докъде ще ни доведе всичко това, изпитах нещо, което силно наподобяваше паника. И направих единственото, което ми хрумна, а именно да се извиня, че отивам до тоалетната.

Затворих вратата и седнах на тоалетната чиния. Стеснявам се да ви кажа за какво си мислех. Добре де, ще си призная: мислех си какво ще стане, ако след това се разплача. После дойде още по-тревожното: „Ами ако се разплача по време на…?“. И въпреки че мога да бъда обвинена в прекалено умуване върху нещата, разплакването бе съвсем реална възможност. Не само че се канех да правя секс с човек, в когото не бях влюбена, но и се канех да правя секс с човек, в когото не бях влюбена, докато бях влюбена в друг. До този момент не бях правила нищо дори приблизително подобно и доколкото усещах, централната ми нервна система нямаше да го понесе. Бушоните ми щяха да гръмнат. Плюс това през последните седем дни бях плакала доста в леглото и лесно можеше да се предположи, че съм развила нещо като условен рефлекс към чаршафите. „Може би трябва да го направим на пода“, помислих си. Да, на пода. За момент се почувствах по-добре, но после ми дойде на ум, че Хенри сигурно вече е в леглото — все пак бяхме големи хора, нали? — а в такъв случай не би имало начин да го измъкна оттам, за да го направим на пода, без да изглеждам напълно откачена. Това ми напомни за последния път, когато правих секс на пода — с Том, разбира се, много, много месеци преди това, в стария ми апартамент. Спомних си как по някое време отворих очи и се загледах в долната страна на кухненската маса (да, това беше секс на пода в кухнята) и забелязах, че там има залепено парче зелена дъвка, а после, когато осъзнах, че си мисля кой може да е залепил дъвката, вместо за това, което става, сексуално казано, се почувствах адски потисната. На другия ден разказах на Бони за станалото и тя ме увери, че не е голяма работа, че понякога се хващала как опакова мислено кутиите с обяд на децата, докато прави секс със съпруга си Лари, но това само ме накара да се почувствам още по-зле. Разбира се, сега, месеци по-късно, докато седях в банята, осъзнах, че причината да правим секс с Том на пода в кухнята вероятно е, че той се е опитвал да прецени състоянието на страстта в нашата връзка, а аз бях лежала там, мислейки си за дъвка. Тя е като наркотик.

Станах и се погледнах в огледалото над мивката. Беше ми ясно, че нещо ще се промени, но не знаех дали към добро или към лошо. Всъщност не знаех нищо, освен че сега щях да изляза и да правя секс с Хенри и въпреки че не бе задължително това да изтрие напълно Том от мисловния ми пейзаж, вероятно щеше да го поотдалечи, поне за известно време, а това напълно ме устройваше.

Отворих вратата на банята. Хенри наистина беше отишъл в спалнята и макар да не се намираше физически в леглото, беше достатъчно близо до него, та подът да отпадне напълно като вариант, което се оказа чудесно. Целувахме се известно време, след това го направихме. Хенри заспа, а аз час и половина лежах и гледах замечтано тавана, сетне станах и отидох до тоалетната, а когато се върнах, Хенри беше буден, отново го направихме и накрая щастливо заспах.

(Добре де, знам, че искате подробности. Знам, че искате да чуете за размери на пениси, оргазми, пози, маневри, свирки и други такива, но има един проблем: майка ми е още жива. Колкото и да ми се иска да ви разправя за всичко това, ако го направя, ще трябва да я убия. Не мисля, че и горките ми бащи, и двамата, ще могат да го понесат. Следователно ще трябва да убия и тях. А също и баба Тексас. И децата си, ако някога имам такива, ще бъда принудена да ги отърва от нещастието им още щом се научат да четат. Но все пак съзнавам, че вече сте извървели много път с мен и заслужавате да знаете някои неща. Заслужавате да знаете, че — ако трябва да използвам популярното описание — Хенри се оказа „добър в леглото“. Също така заслужавате да знаете, че за пръв път открих защо това качество у мъжете е толкова ценено от жените, ако разбирате какво искам да ви кажа, а струва ми се, че разбирате…)

[1] Италиански ликьор с аромат на лакрица. — Б. пр. ↑

[2] Става дума за филма „Телевизионни новини“ (1987 г.), режисьор Джеймс Брукс. — Б.пр. ↑

Седма глава

Може би си мислите, че скочих в леглото с Хенри твърде бързо за човек, който е влюбен в някой друг. Не зная. Искам да кажа, и аз самата смятам, че скочих прекалено бързо в леглото с него, така че имам представа какво може да си мислите. Трябва, струва ми се, да отбележа, че всичко това е крайно нехарактерно за мен. Като се замисля, толкова нехарактерно, че нищо чудно да е направило пълно завъртане и да е станало характерно. Един от най-големите проблеми, които идват от религиозно възпитание като моето е, че става безкрайно трудно да разбереш кои страни са твои и кои не. Именно там неизбежно удряше на камък моята единайсетгодишна терапия по тринайсет долара на час. Когато се изправях пред морална дилема, терапевтът, при когото ходех в момента, казваше: „Довери се на себе си“. Това е мантрата. Довери се на себе си. Довери се на себе си. А аз седях там, на някой от оранжевите пластмасови столове и се мъчех да го приложа, наистина се мъчех, но винаги стигах до факта, че единственото, което съм научила в църквата е, че не мога да имам доверие на себе си.

Никак не искам да съм от онези, които обвиняват църквата за объркването на живота си. Съзнавам, че за човек, който не би искал да го прави, може би изглежда, сякаш го правя прекалено често, но чувствам, че останалата част от света с удоволствие напада евангелистите, та няма нужда да се движа със стадото. Искам да кажа, че със сигурност малко долнопробна откаченост по отношение на секса не е висока цена за това да изживееш живота си с непоклатимото убеждение, че накрая ще отидеш в рая. Но проблемът в израстването с един силно поляризиран, дуалистичен възглед за света е, че ако някога решиш да правиш нещата по свой начин ти остават единствено лошите страни. Първото, което си помислих вечерта, когато бяхме поканили гости, не беше, както май ви казах, че пръстенът може би е бил грешка. Това беше втората ми мисъл. Първото, което ми мина през ума, беше: „Значи така е решил да ме накаже Бог“. Сякаш Бог бе отделил малко време от препълнения си график, според който трябва да спасява жертви на наводнения от покриви и да затваря дупки в сърцата на новородени, и е решил да ме накаже, като накара Том да излезе за горчица и повече да не се върне. И съзнавам, че говоря твърде прозаично, твърде буквално за нещо, което, ако изобщо съществува, съществува в една метафизична реалност, но това е друга черта на евангелистите. Ние сме твърде буквални. Само се опитай да кажеш на някой евангелист, че понякога символът си е просто символ, и ще разбереш какво имам предвид.

Гил Хомосексуалиста беше евангелист, когато го срещнах — но, след като разбрах, че е гей, не съм много сигурна какъв е. По онова време Гил беше такъв евангелист, че се запознахме в църковното мазе, където преподавахме на деца в неравностойно положение. Нашата църква провеждаше програма за тяхното подпомагане, поради което всеки вторник вечер ни докарваха с автобус група хлапета, за да им влияем. Пеехме им песни за Исус, докато те се замеряха с разни неща, а после им помагахме с домашните. Номерът беше да прикоткаш някое невинно седемгодишно дете, което можеш да изненадаш с подаръчета — като книжки за оцветяване, пакетчета лепенки и комплекти моливи, вместо войнствено настроено четиринайсетгодишно, което всяка седмица те посреща с „Кво ми донесе?“. Защо правехме това седмица след седмица, не знам. Предполагам, че децата харесваха лепенките. Аз пък исках да си имам гадже. Някой, който да е евангелист, но не твърде фанатичен, да изглежда добре, да е интелигентен, да има интересна работа и чувство за хумор, да казва „майната му“, когато ситуацията му дава основания, да се е опитал, но да не е успял да прочете „Божият град“ на св. Августин, да спори за политика с майка ми и да разговаря за бизнес с баща ми, да харесва индийска храна, да има готини приятели, да се облича хубаво и да желае един ден да живее в чужбина. Огледах се в църковното мазе и съзрях Гил.

Току-що осъзнах, че не съм ви казала фамилията на Гил и следователно съм пропуснала голяма част от неговата история. Фамилията на Гил беше Чан. Гил Чан обаче не беше азиатец — а това ни повежда към онази част от историята му, която все още не съм ви разказала. Гил беше посещавал малък баптистки колеж в Алабама, където, освен другите анахронизми, на студентите не се разрешавало да се целуват, ако не са сгодени. Така че всички се сгодявали. Сетне повечето от тях се женели и накрая цели шейсет процента от тези бракове бивали разтрогнати до три години след завършването. Но както и да е, по думите на Гил, той искал да целуне едно мило момиче от класа по изучаване на Новия завет и докато се усетил, вече бил женен за нея. Казвала се Лили Чан и била китайка, та Гил решил, че за децата им ще е по-лесно да живеят с етнически подходяща фамилия, затова приел тази на Лили, което е страшно прогресивно от негова страна, като се замислите. Лили също се оказала прогресивна личност, но по свой начин; осем месеца след сватбата го напуснала и заживяла с един инструктор по аржентинско танго. Гил запазил приятелите, мебелите, сватбените подаръци и — една наистина странна постъпка, за която така и никога не получих задоволително обяснение — фамилията на Лили.

Това бе едно от нещата, в които се вкопчвах при всяко сблъскване с латентната хомосексуалност на Гил: фактът, че вече е бил женен. „Гейовете не се женят“, мислех си, когато Гил казваше „надясно затегни, наляво развърти“ при всеки опит да отвинти електрическа крушка. Сетне, когато тази заблуда поизбледня, двамата с Гил започнахме да правим секс. „Гейовете не правят секс с жени“ — си мислех всеки път, когато колчем той ставаше посред нощ от леглото, за да бърше прах. Не знам как, но си бях внушила, че не могат да го правят, че биологически им е невъзможно — че просто хидравликата няма да се задейства. А фактът, че Гил вече е бил женен, обясняваше много неща за него. Именно затова имаше възголемичка спалня с високи табли от черешово дърво — родителите на Лили им я бяха подарили за сватбата. Тя заемаше половината му апартамент. Другата половина беше пълна със сребърни подноси, месингови свещници и кристални вази, освен това имаше порцеланов сервиз за четиринайсет души, подреден с любов в стъклена витрина в дневната, и еднакви малки подноси за вино на всяка полирана до блясък мебел.

Трябваше да се сетя какъв е проблемът, разбира се. Трябваше да се сетя, както се сещам да не купувам нащърбени консерви. Но работата е там, че за нащърбените консерви ни предупреждават, но със сигурност не всяка нащърбена консерва е развалена, иначе продажбата им щеше да е забранена, нали така? Все някой купува тези нащърбени консерви. Някой си ги отнася у дома, отваря ги, оглежда съдържанието им и прави предположение дали то е безопасно за ядене или не. И нека ви кажа още нещо, когато си на двайсет и две и девствена, и отказваш да спиш с когото и да било друг, освен с християнин — и не само християнин, но и определен вид християнин — всичките ти възможности за избор са нащърбени консерви. Когато двамата с Гил най-сетне скъсахме се огледах пак в мазето на църквата и за пръв път в живота ми онова, което видях, се доближаваше максимално до видение. Там седеше Брайън Беримън. Неженен. Трийсет и две годишен. Адвокат. Престолонаследник на църковното мазе. С толкова здрав морал, че не вярваше в излизането с жени — той вярваше в молитвите. Молеше се за съпруга от шестнайсетгодишна възраст. Беше си направил списък с качествата, които искаше тя да притежава; списък, в който постоянно внасяше някакви поправки, сетне се молеше, отново нанасяше поправки и накрая го пускаше в неофициално обращение между необвързаните жени в църквата. Покорна натура. „Такъв съпруг ли искаш?“, обади се един глас в мен. Е, не точно глас, но звучеше ясно като бял ден. Осъзнах, че ако продължа да си търся съпруг в мазето на църквата, накрая ще се озова с някоя много сериозно нащърбена консерва в ръце. А Гил, въпреки всичките си недостатъци, поне ме беше отървал от девствеността, от което следваше, че спокойно можех да направя опит във външния свят и да излизам с нормални мъже, които биха искали — биха очаквали — да спят с мен.

Питам ви, как бихте постъпили на мое място? Как? Просто ми е невъзможно да обясня с какво си имах работа. Години след години баналности, които ми бяха проповядвани като евангелска истина. Никой не иска дрехи, мачкани от безброй ръце на тезгяха в магазина. Никой не иска цвете, което е било откъснато, преди да е имало възможност да разцъфне. Дълго време това ми звучеше съвсем логично. Естествено, че никой не иска измачкана дреха. Естествено, че никой не иска вече откъснато цвете. Само че един ден ме осени: Но аз не съм цвете, нито пък дреха. Не съм предмет. Стана ми адски добре, когато го осъзнах — и до ден-днешен считам това прозрение за началото на моето, по общо признание, малко закърняло феминистично пробуждане. Том винаги казваше, че се държа или като традиционалистка, или като освободена личност — според както ми изнася — и макар в тези му думи да нямаше никакъв комплимент, аз винаги ги приемах като такъв. И все пак винаги съм се чудела, защо така и не успях да стана истинска феминистка. Понякога си мисля, че може би, след като съм напуснала един вид фарисейска правоверност, не искам да се хвърлям в друга, но нищо чудно и да съм просто една скапана пъзла. Е, да. Достатъчно феминистично настроена съм, за да ме е яд за някои неща. Тоест едно е да живееш в общество, което гледа на жените като на предмети, а съвсем друго да отидеш на църква като девойче и така да ти го набият в главата, че да започнеш сама да се смяташ за предмет. Това предизвиква в мен желание да се подложа на мачкане — само за да им направя напук. Така че го направих, оказа се забавно и за известно време ми се струваше, че съм свободна от всичко това. Но не бях свободна, не истински, не окончателно. Защото всеки път, когато си давах възможност да помисля за случилото се между Том и мен, пряко волята ми част от мен смяташе, че той просто е загубил интерес към дъвката, която вече е сдъвкал. Получавал е безплатно мляко, затова не е купил кравата, а сега имаше настроение за нова крава. Какво право имах да се изненадвам? Все пак цял живот ме бяха предупреждавали за тези неща. Най-недвусмислено ми бяха казвали какви ще са плодовете от сексуалната свобода: че накрая ще остана сама и необичана, неомъжена и бездетна, обект на презрение и съжаление, без дори вярата, на която да се опра. И да, докато лежах в леглото си онази сутрин, след като бях правила секс с Хенри, сама (защото той си беше отишъл) и необичана (мисля, може спокойно да се каже, че се чувствах необичана), не можах да не се запитам каква част от това щеше да се окаже истина.

Виждам, че в опитите да разгледам въпроса за вярата си съм се съсредоточила почти изключително върху секса. Вероятно си мислите, че в духовната традиция на св. Павел, Тома Аквински и Мартин Лутер със сигурност има нещо повече. Така е. Но сега няма да ви занимавам с това. Истината е, че изпитвам смесени чувства към цялата тази работа. Разбира се, много от тях са отрицателни, а които не са, трудно могат да се изразят с думи. И предполагам, че ако бях възпитана като сциентоложка[1], щуротията ми щеше да се върти около нещо съвсем различно, например ходенето на лекар. Ето как щеше да стане: дълго време нямаше да отида на лекар, а когато най-сетне отидех, щеше да е в резултат от съмнения, любопитство и отчаяна нужда от медицински грижи; сетне, когато видех, че земята не е спряла да се върти заради моето отиване на лекар, това щеше да засили съмненията ми, скоро да открия, че постоянно ходя на лекар, и да престана да бъда сциентоложка. Разбира се, съзнавам колко нелепо е това. Но невинаги е лесно човек да осъзнае собствената си нелепост.

[1] Сциентоложката църква е скандална секта, забранена в повечето европейски държави, в която членуват известни холивудски звезди като Том Круз, Никол Кидман, Джон Траволта, Ан Арчър и др. — Б.р. ↑

Осма глава

Когато се събудих в онази съботна сутрин, видях, че Хенри си е отишъл. Полежах малко в леглото, като се опитвах да почувствам чувствата си. Това бе едно от нещата, върху които бях работила на терапевтичните сеанси. Проблемът с чувстването на собствените ми чувства беше, че всеки път, когато наистина седнех и се опитах да ги почувствам, започваше да ми се повръща. Насилвах се да не забравям какво ми беше казала Джанис Финкъл: „Остави ги да преминат през теб като вълна. Гледай ги, както гледаш облаците, които се носят нанякъде в небето.“

Седнах в леглото. Реших, че това не е причина да откачам. Беше най-обикновен секс. И щях да се държа, сякаш нищо особено не се е случило. Станах от леглото и се отправих към банята. Именно там намерих бележката. Беше подпряна на огледалото над мивката. Веднага вдигнах телефона и се обадих на Кордилия. (Кордилия е приятелката ми за такива ситуации, не Бони.)

— Какво пише в нея? — попита Кордилия, когато стигнах до частта с бележката.

— Не забравяй, че той ми е шеф — отвърнах. — Така че вероятно е искал да прозвучи като някаква служебна шега.

— Какво пише в нея? — попита отново тя.

— „Чудесна работа.“

— Чудесна работа!

— Аха — отвърнах. — Пише: „Алисън. Чудесна работа. Хенри.“

— Добре, разбирам по какъв начин е искал да прозвучи забавно — рече Кордилия. — Остроумно. И не обидно.

— Аз също.

— И все пак.

— Знам.

— Но не бива да се притесняваш.

Аз обаче се притеснявах.

— Струва ми се, че ако си правила с някого удивителен секс, и то неведнъж, ами два пъти, оставаш и на сутринта, нали така? — обясних й. — Просто така ми изглежда логично.

— Направили сте го два пъти? — попита тя.

— Да.

— Два пъти един след друг или с някакъв интервал между тях?

— С интервал — отвърнах. — След първия път беше заспал. Това има ли някакво значение?

— Всъщност не — рече Кордилия. — Просто исках да разполагам с повече информация.

— Какво мислиш?

— Добре де — каза Кордилия и си пое дъх, — възможно е да сте правили удивителен секс и все пак за него да е било… нали се сещаш, просто секс.

Помълчах малко.

— Това възможно ли е?

— Цялото време, докато бях с Джонатан, беше върховно за мен — каза Кордилия. — А той просто си лежеше там и си мечтаеше да съм манекенка на бельо.

— Нима ти го е казал?

— Отношенията ни бяха много честни — отвърна Кордилия. — Задникът му със задник.

Джонатан наистина беше задник. Беше направил някои наистина ужасни неща на Кордилия и тя винаги е казвала, че е стояла толкова време с него само заради секса. За нея сексът е много важно нещо. Правила го е много и има някои интересни теории по въпроса. Всъщност истинската причина да разбера, че не съм правила страхотен секс с Том, преди да правя страхотен секс с Хенри, беше една от теориите на Кордилия. Ето и самата теория. Истински страхотният секс е като секса във филмите. Ако гледаш как хората в някой филм правят секс и си казваш: „О, такъв секс има само на кино“, значи не правиш страхотен секс. Веднъж, по времето, когато започнах да правя секс с Гил Хомосексуалиста, се опитах да оборя тази нейна теория. „Ами «Фатално привличане»? — спомням си, че й казах. — С течащата вода? И съдовете в мивката?“ Кордилия само повдигна едната си вежда по характерния за нея начин и разбрах, че щом смята така, значи има нещо.

— Добре де, просто имах страхотно преживяване — казах. — Два пъти. Имах две страхотни преживявания. А по едно време лежах там, вперила поглед в тавана, и знаеш ли какво си мислех?

— Какво си мислеше?

— Кога ще стигнем до онзи етап в отношенията си, когато, след като сме го направили, ще мога да отида в банята и да си сложа хидратантен крем.

— Ти си откачена — рече Кордилия. — Съзнаваш ли го?

— Да.

— Този мъж не е онзи мъж — додаде Кордилия. — Довери ми се.

— Знам.

— Ще е нужно много, за да превърнеш този мъж в онзи мъж — каза тя. — Но може би ще изиграе ролята на мазната палачинка.

— Какво?

— Когато правиш палачинки, първата попива всичката мазнина от тигана и се налага да я изхвърлиш — обясни Кордилия. — Хенри може да попие всичката мазнина, останала от Том. След това тиганът ти ще е готов за работа.

— Не мисля, че метафората е подходяща — подхвърлих, — но ми харесва.

— На майка ми е. Само дето тя се омъжи за своята мазна палачинка. „Не прави моята грешка — ми казва всеки път, когато се скарат. — Изхвърляй мазните си палачинки.“

— Значи какво трябва да направя? — попитах.

— Това е лесно — отговори Кордилия. — Наслади се на своята мазна палачинка. И след това я изхвърли.

Притеснявам се да не съм ви оставила с впечатлението, че съм се разстроила от случката с Хенри, затова вероятно трябва да спрем за момент, за да разсея това впечатление. Не бях чак толкова разстроена. Тоест зная, че в чисто обективен аспект би трябвало да се чувствам засегната — Хенри се беше измъкнал посред нощ, оставяйки бележката с думите „чудесна работа“, и не ми се обади в съботата и дори в неделята — но също така трябва да призная, че усещах някакво вълнение. Тоест този мъж не знаеше дори второто ми име! Изведнъж сякаш живеех живота, за който бях чела само в книгите, все едно един ден да се събудиш като участващ в родео каубой, португалски изследовател от шестнайсети век или гейша. Ето така се чувствах. След като цял живот бях живяла, ограничавана от рамки, очаквания и укори — повечето от които се свеждат до идеята, че сексът трябва да се използва като средство за измъкване на доживотна връзка от мъжа, а всичко друго се счита за тактически провал от страна на жената и носи ужасни последствия. А ето че аз след години и години канене най-сетне захвърлях всякаква предпазливост. И разправяйте каквото си щете за опасностите от сексуалната свобода, но никой никога не ми беше казвал, че усещането от нея страшно наподобява истинска свобода.

В неделя следобед написах статия за китайските ресторанти и тирамисуто. Съзнавам, че преходът не е особено плавен, но това е проблемът, когато се опитваш да разкажеш подобна история: нужни са ти твърде много преходи. Свикнала съм да пиша статии, много къси статии и затова не съм много добра в преходите. Добрата статия изследва една идея — джаста-праста, започваш и свършваш — а след това читателят прави своя собствен преход, например се залавя с друга статия, завързва си обувките, слиза от автобуса или каквото там си е намислил. Но тук трябва да поддържам хода на нещата и всичко, което ви е необходимо да знаете за останалата част от онзи уикенд е, че както обикновено, в неделя следобед си написах статията, а в понеделник сутринта отидох в редакцията, също както обикновено, със статията за китайските ресторанти и тирамисуто, записана на компактдиск. Изглеждах добре. Искам да кажа, изглеждах по-добре от обикновено, макар че осъзнах колко точно едва когато влязох в редакцията и Оливия и Мат цял ден не спряха да го коментират. Предполагам, че изглеждах, както би изглеждало в понеделник сутрин едно момиче, което в петък вечерта е спало с шефа си, но не исках Оливия да го разбере, поради което в крайна сметка разправих на двамата за Том. Оливия подушва тези неща от една миля разстояние. Тя вярва силно в школата „където има дим, има и огън“ за човешката сексуалност — а именно, че ако смяташ, че двама души спят заедно, то това е вярно (с добавката, че ако смяташ един човек за гей, то той със сигурност е).

— Защо си се наконтила така? — попита Мат.

— Не съм — отвърнах.

— О, наконтила си се — настоя Мат. — Оливия, не ти ли се струва, че Алисън изглежда особено добре тази сутрин?

Оливия ме огледа бавно от глава до пети и кимна.

— С Том скъсахме — казах.

— Какво? — учуди се Оливия. — Кога?

— Не искам да говоря за това — рекох. — Просто искахте да разберете защо изглеждам добре и вече знаете.

— Защото отново си тръгнала на лов — подхвърли Мат.

— Не съм тръгнала на лов — отговорих. — Просто се чувствах зле и се постарах да изглеждам възможно най-добре, да не би да се погледна в огледалото и да се почувствам още по-зле.

— Какво стана? — попита Оливия.

— Не искам да говоря за това — отвърнах.

— Разбира се, че искаш — рече Оливия. — Разправяй, какво се случи?

Погледнах ги. Беше ясно, че нямаше да ми се размине.

— Той смята, че сме се отчуждили.

— Глупости на търкалета — прекъсна ме Оливия.

— Защо непременно да са глупости на търкалета? — попита я Мат. — Може наистина да са се отчуждили.

— Мъжете винаги използват такива глупости като претекст — обясни Оливия. — Означава, че искат да чукат някоя друга.

— Всъщност знам със сигурност коя иска да чука — отбелязах.

— Коя? — попита Оливия.

— Казва се Кейт Пиърс — отвърнах. — И вече я чука.

— Откъде знаеш?

— Това продължава от май месец.

— Той ли ти го каза?

— Каза, че е влюбен в друга. Аз сама се досетих за останалото.

Оливия се приближи, приседна на бюрото ми и попита:

— Коя е тя?

Разправих им някои неща за Кейт. Казах, че е кльощава и косата й е прилепнала за главата, все едно че е каска. Че в нея има някаква детинска крехкост, от която ми се повръща. Че е подарила на Том за рождения ден лазаня и още тогава е трябвало да се сетя накъде вървят нещата, но не съм се сетила. (Изкушавам се да пропусна това за лазанята, тъй като е доста объркваща подробност — Кейт Пиърс не е от онези, които правят лазаня. Но тя действително направи лазаня за Том още в началото, преди да започне сексът в тяхната връзка, и едно ще ви кажа: това беше много хитър ход.)

— Какво имаш предвид под „кльощава“? — попита Мат. — Слаба?

— Има предвид кльощава — сопна му се Оливия. — Все още има такова нещо като „кльощава“.

— Не. Прав е. Тя е слаба — казах. — Красива. Тя е слаба и красива.

— Просто е нова — настоя Оливия.

— Там е работата. Не е нова — възразих. — Излизали са три години в колежа, после тя го е разкарала.

Изложих им теорията, която бях разработвала през голяма част от изминалата седмица. Когато Том бил на две годинки, майка му избягала в Холивуд да става филмова звезда, макар че всичко, до което успяла да се добере, било малка роля на медицинска сестра в един сериал — „Д-р Майкъл Денби“. Бабата на Том, която в крайна сметка го отгледала, всеки четвъртък вечер му обличала пижамата и го слагала пред телевизора да види майка си, но дори това често завършвало с разочарование, защото ролята й била толкова малка, че не се появявала във всеки епизод. Струваше ми се, че всичко това обяснява някои неща от психологията на Том. В него имаше някакъв гняв към жените и подчертан несъзнателен копнеж към изгубената майка. А моята теория беше, че завръщането на Кейт в живота му след толкова години е събудило тези чувства и той е бил неспособен да им устои.

— Да! — обади се Оливия. — Той разиграва повторно своята детска психодрама.

Мат се обърна към мен и каза:

— А я познай коя играе ролята на бабата.

Обезсърчено опрях чело върху бюрото си. Оливия закрачи из стаята.

— Точно така. Той желае жената, която го е напуснала. По-силно е от него. Очевидната му неспособност да остане с баба си…

— Моля те — прекъснах я.

— Този път обаче и мама го иска. Започват да правят онзи невероятно жарък секс, който можеш да правиш единствено когато става дума за нещо друго, нещо първично, нещо греховно, само дето Том не знае какво става. Просто смята, че е открил сродната си душа. Или липсващата си част.

— Гади ми се — казах.

Оливия ме погледна.

— Но може и да греша.

— Ще се самоубия — промълвих.

— Бог ми е свидетел, че съм грешала и преди — додаде Оливия.

— Мъжете обичат да правят секс с бившите си приятелки. И точка — намеси се Мат. После рече на Оливия: — Не мога да повярвам, че ти плащат да водиш рубрика за съвети.

Оливия излезе да си вземе кафе. След малко Мат дойде и приседна на ръба на бюрото ми.

— Сигурно съзнаваш, че така е много по-добре за теб — рече той.

— Какво искаш да кажеш?

— Когато някой те напуска, винаги е по-добре, когато те напуска, за да е с друга — отвърна Мат.

— Защо?

— Защото в противен случай означава, че наистина, ама наистина не може да те понася.

Погледнах го, без да кажа нищо.

— Така е далеч по-малко лично — добави той.

— Но на мен ми се струва съвсем лично — казах.

— Довери ми се.

— Ще опитам.

Девета глава

Нагласената среща с Боб щеше да се състои в един италиански ресторант във вторник вечер след работа. Съзрях го още с влизането си. Плешивецът, който седеше на бара. Той си плати питието и седнахме на една маса.

— На колко си години? — поинтересува се Боб. — Нали нямаш нищо против, че питам?

— На трийсет и две — отговорих. — И не, нямам нищо против. А ти на колко си?

— На четиридесет и шест.

— На четиридесет и шест?

— Да — отвърна Боб.

— О! — пророних.

— Какво?

— Нищо — отвърнах. — Просто съм изненадана, че Бони не ми спомена за разликата във възрастта.

— Не смятам, че това е голяма разлика във възрастта — каза Боб.

— Не смяташ, че четиринайсет години е голяма разлика?

— Не, всъщност не.

— Кога за последен път си излизал с шейсетгодишна жена?

Боб се облегна назад и ме погледна с притворени очи по начин, който съм сигурна, че смяташе за особено прелъстителен.

— Лари ми каза, че може да се окажеш беля.

— Какво ти е казал?

— Не си спомням точно. Просто останах с впечатлението, че може да се окажеш беля — отговори Боб. — Възрастта ми притеснява ли те?

— Ами да, малко.

— Защо?

— Защото някой ден, когато стана на четиридесет, може би ще искам да излизам с мъже, които да са на четиридесет и шест, необвързани и лекари, но няма да мога, защото те ще излизат с трийсет и две годишни жени с по-свежи яйчници.

— От физиологична гледна точка, трийсет и две годишните яйчници не са чак толкова свежи — рече Боб с онзи медицински тон, който понякога придобиват лекарите. — Идеята, че трийсет и пет е крайният срок, до голяма степен е мит. Наистина от трийсет и пет годишна възраст нататък самата плодовитост спада драматично, но статистически значимо повишаване на хромозомните отклонения започват да се наблюдават доста по-рано.

— Колко по-рано? — попитах.

— От двайсет и осем, двайсет и девет годишна възраст. Ако бях жена, щях да родя всичките си деца преди трийсет. Това не е много популярно мнение днес, но е научно обосновано.

Умълчахме се.

— Не можеш да водиш такива разговори с жена, с която си излязъл на среща — казах накрая.

— И защо? — попита Боб.

— Защото… Защото ти забранявам.

Той се засмя.

— Забраняваш ми?

— Да — отвърнах. — Като човешко същество, което е принудено да дели тази планета с теб, ти забранявам да водиш повече този разговор с жени, с които излизаш на среща.

— Не бих го водил, ако беше по-възрастна. Повярвай ми. Често ми уреждат срещи с трийсет и пет годишни жени и аз никога не им го споменавам — рече Боб. — Искам да кажа, неангажираната трийсет и пет годишна жена ме поглежда и си мисли: „Ето шанса ми да родя бебе преди крайния срок и да намаля драстично риска си от рак на гърдата“.

„Може би трябва да го замеря с нещо — помислих си. — Например с едно от тези препечени хлебчета. Просто да му го запратя в лицето.“

— Наскоро четох една интересна статия — продължи той. — В нея се казваше, че жените над четиридесет, които не могат да заченат, не бива да се притесняват, защото науката напредва толкова бързо, че трябва само да почакат двайсет години и ще родят след шейсетата си година.

„Край“, помислих си, вдигнах хлебчето и го запратих по него. То отскочи от дясното му слепоочие, приземи се на пода и се търкулна под съседната маса. Боб остана безмълвен няколко секунди, после се разсмя. Явно имаше много по-добро чувство за хумор, отколкото бях очаквала. Кикотеше се, сякаш да го ударят с парче хляб по главата е най-забавното нещо, което някога му се е случвало.

— Хей, ама това е страхотно. Направо страхотно. Повечето момичета не биха го направили. Имам предвид, да замерят с храна човека, с когото са им уредили среща.

— За пръв път ми е — казах.

— Все едно. Не се притеснявай. На четиридесет няма да ти се налага да ходиш по срещи.

— Откъде знаеш?

— Просто знам — рече Боб. — Познавам пазара.

Много неща ме тревожеха в тази среща и докато седях и слушах как Боб ми обяснява какво не е наред с жените, които още са на „пазара“, усетих, че полагам неистови усилия да напипам същността на притесненията си. Накрая успях. Боб смяташе, че той ще е премията. Нямаше значение, че е с четиринайсет години по-голям от мен. Нямаше значение, че е скучен, че няма един косъм на главата си или дори, че върхът на носа му мърдаше съвсем лекичко всеки път, когато горната му устна докосваше долната. Той въпреки всичко трябваше да е премията. И не искам да прозвучи, сякаш не съм имала нищо общо — по едно време установих, че и аз го смятам за премията! Дори не го харесвах, но въпреки това смятах, че той ще е премията. И за да не си помислите, че е било заради професията му, ще ви кажа, че свързвам желанието да се омъжиш за лекар с един особен вид буржоазно мислене, от което като по чудо съм била пощадена, така че не бе заради това. А заради нещо още по-лошо. За мен той представляваше стол. Животът бе като игра на музикални столове и по някакъв начин и за двама ни беше ясно, че когато музиката спре, все някоя ще седне на него, а аз като нищо ще остана да стърча.

Играх си с тази идея до края на вечерта, прехвърлях я в главата си, опитвах се да я погледна от всеки възможен ъгъл и така постепенно ми просветна каква е всъщност, а именно — съвсем нелепа. Ако някой в тази среща е столът, реших накрая, то това съм аз. Аз съм столът. Беше ми приятно постепенно да се превръщам в стола. Даже сега се питам дали един определен тип мъже не се чувстват точно така всеки път, когато излязат с жена, която стои по-долу от Кристи Търлингтън по външност. Нямам представа как се развиват нещата, ако единият на срещата изглежда като Кристи Търлингтън — със сигурност в такива случаи важат съвсем други правила — но ако има нещо, което да ме интересува по-малко от проблемите на невероятно красивите жени, това са проблемите на мъжете, които искат да излизат с невероятно красиви жени. И така, до края на вечерята седях с Боб, заливана от приятното усещане, че съм столът, което в този момент достигаше опасна близост със здравословното самоуважение, макар сега да виждам, че изобщо не го е достигнало. Сега ми е ясно: фактът, че съм обърнала нещата с главата надолу, не означава нищо повече от това — просто бях обърнала нещата с главата надолу. И все пак в онзи момент ми беше хубаво. Ще ви излъжа, ако кажа обратното.

Бях потънала в мислите си и едва по средата на десерта осъзнах, че през цялата среща съм била напълно и необичайно мълчалива. Толкова мълчалива, че не можех да се позная. Дори не усещах онова, което винаги усещам на уговорени от други хора срещи (ходила съм само на две такива в живота си, но ясно си спомням, че и на двете имах това усещане) — опитваш се да накараш другия да си падне по теб само за да убедиш човека, който ти е уговорил срещата, че си привлекателна. Но майната му, рекох си, когато погледнах Боб, който бръщолевеше за дела си от времето за ползване на една къща на Мауи[1] и върхът на носа му се спускаше надолу при всяка дума, съдържаща б, м или п. Аз съм привлекателна. Аз съм столът!

Боб сякаш не забелязваше колко съм се умълчала. Той плати сметката и тръгнахме по Уолнът Стрийт да ме изпрати до дома. Когато стигнахме Ритънхаус Скуеър, го прекосихме и доближихме осветения фонтан в средата. Изглеждаше страшно красиво.

— Вярваш ли в любовта? — попита Боб.

— Моля?

— Вярваш ли в любовта? — повтори той.

— Разбира се, че вярвам.

— Не, помисли си хубаво.

— Всеки вярва в любовта — казах аз.

— Всеки смята, че вярва в любовта — възрази Боб. — Но ако това беше истина, нещата щяха да стоят доста по-различно.

Започнах да се тревожа до какво ще ни доведе всичко това. Веднъж имах една ужасна първа среща с тип, който, след като му казах, че искам вече да се прибирам, се пресегна през масата, улови ръката ми и каза: „Ако ще имаме проблеми, да ги започваме“. Може би новият ми едва загатнат чар беше по-силен, отколкото си мислех.

— Струва ми се, трябва да ти кажа, че няма да ти се обадя повече — осведоми ме Боб, когато стигнахме до входната ми врата.

Или може би не беше.

— На този етап от живота си искам да съм честен с жените, които излизам. Лично мое решение.

— Много мило от твоя страна — казах.

— Благодаря — отвърна Боб. — Затова го правя.

Отворих вратата на входа, влязох вътре и се обърнах към него.

— Струва ми се, трябва да ти кажа, че ако ми се беше обадил, щях да изчакам две седмици, преди да ти се обадя, да го направя в момент, когато съм сигурна, че си на работа, и да обясня мъгляво и неубедително на телефонния секретар колко съм заета и как ще ти се обадя веднага щом ми остане време да си поема дъх. И това никога нямаше да стане. Искам да кажа, да си поема дъх.

Сетне се усмихнах невинно и му затворих вратата под носа.

Десет минути по-късно телефонът ми звънна.

— Как мина срещата?

Беше Хенри.

— С думи не може да се опише — отговорих.

— Опиши най-хубавия и най-лошия момент.

— Ами — рекох, — трябваше да го замеря с хлебче по главата, за да го накарам да млъкне.

Той се засмя.

— А най-хубавият момент?

— Нямаше такъв — отвърнах.

— Хайде, стига. Все трябва да е имало нещо.

Този момент е най-хубавият.

— Сьомгата не беше лоша — казах.

— Е, поне си хапнала хубава риба — засмя се Хенри. — Мога ли да се отбия при теб?

— Сега ли? — Погледнах часовника на стената в кухнята. Минаваше единайсет.

— Наблизо съм — рече Хенри. — На един уличен автомат. Застанал съм до огромен гюм за смет с катинар. Сигурно са го сложили, за да не може боклукът да избяга.

— Не знам — казах.

— Ето какво ти предлагам. Сега ще се направя, че си ме отрязала, а сетне ще цъфна на вратата ти. Тогава ще постъпиш, както решиш.

Линията прекъсна и аз затанцувах из кухнята.

Същата вечер, след като правихме секс, го почувствах толкова близък, че водихме един от онези разговори, по време на които имаш чувството, че вече няма смисъл да криеш каквото и да било, просто си се отдала напълно на другия човек и ти се иска да тичаш из апартамента, да отваряш чекмеджета и гардероби, да измъкваш какви ли не срамни неща, да ги подреждаш върху леглото и да крещиш: „Виж това! И това! Но въпреки всичко ме обичай!“

— Обещай, че няма да ми се смееш — казах.

— Обещавам.

— Трима.

Той прихна.

— Извинявай, само че… трима? — рече Хенри, подпря глава на дланта си и ме погледна с почти научен интерес. — На колко си години?

— На трийсет и две.

— Това прави по един на десетилетие.

— На десет не съм правила секс.

— Очевидно не.

— Е, това проблем ли е за теб? — попитах.

— Не мисля. Даже звучи някак симпатично — отвърна той. — Изведнъж усещам странното желание да те целуна по челото.

Сетне се наведе и ме целуна по челото.

— Разкажи ми за тях — рече той.

— За кого?

— За Великата тройка.

Погледнах го мълчаливо.

— Почакай малко — каза Хенри. — Да не би аз да съм номер три?

— Не ти ли го казах току-що?

— Помислих си, че съм номер четири. Стори ми се, че имаш предвид трима без мен.

— Ти си номер трети.

— О, боже, това е, това е… трагично. Точно трагично. Истинска трагедия. Ти си цяла хуманитарна криза.

— Не биваше да ти казвам.

— Не. Правилно постъпи, дето ми каза. Просто имам чувството, че трябваше да се представя по-добре. Като за шестица.

— Нима това не беше за шестица?

— Не знам какво беше — рече Хенри. — Беше добре като за един леко пиян тип, обадил се от уличен автомат. А ти заслужаваш нещо повече.

— Следващия път — казах.

Хенри се претърколи и седна.

— Абсолютно ясно е, че повече не можеш да спиш с мен. Тази затвореност няма да те доведе доникъде. Трябва да хванеш телефона още щом изляза оттук. За нула време ще стигнеш една съвсем свястна бройка.

— А коя бройка е свястна? — попитах. — Имам предвид в днешни времена, за жена на моята възраст.

— Девет — отговори Хенри.

— Девет?

— Очевидно за всичките жени, с които съм спал, съм бил някъде номер девети — рече Хенри.

— Наистина ли?

— Всъщност, като се замисля, винаги съм номер девети — отбеляза той. — Сигурно са ме лъгали, мърлите му с мърли.

Той стана и тръгна към банята.

— Не ме питай с колко жени съм спал, защото ще бъда принуден да те излъжа — извика оттам. — Тук работим с безпрецедентно количество честност и бих искал да остане така възможно най-дълго.

— Добре — отвърнах.

— Хубаво.

„Три — чух го след малко да си мърмори. — Боже господи!“

[1] Един от Хавайските острови. — Б.пр. ↑

Десета глава

Рано на другата сутрин телефонът ми звънна. Беше Бони.

— Определено си в добро настроение — каза тя.

— Така е — отговорих.

— Значи е минало добре?

— Направо невероятно.

— Скъпи — извика тя на Лари. — Алисън е харесала Боб.

— Не. Всъщност… по дяволите.

— Какво?

— Не съм харесала Боб. Или той не ме хареса — отвърнах. — Не мина добре.

— Тогава за какво говориш?

Сексът с Хенри обикновено не е от нещата, които бих казала на Бони, поне не веднага — по причини, които предстоящият разговор ще направи очевадни. Но нямаше друг начин и й казах.

— Просто ти е звъннал на вратата и ти си правила секс с него? — попита Бони, като на последните три думи гласът й мина на по-горна октава.

— Не — отговорих. — Първо ми се обади от уличен автомат. Искаше само да си побъбрим. А това със секса стана случайно.

— Алисън, не можеш да позволиш на шефа си да ти се обажда от уличен автомат посред нощ, да се отбива и да прави секс с теб.

— Не стана точно така — казах, макар прекрасно да съзнавах, че е станало точно така.

— Просто не е умно от твоя страна — допълни тя.

— Е, може пък да ми е омръзнало да бъда умна.

Бони не каза нищо.

— Може би именно в това ми е проблемът — продължих. — Че все мисля с пет крачки напред.

— Не казвам, че трябва все да мислиш с пет крачки напред. Но какво ще кажеш за една крачка? Например за момента, когато престане да спи с теб, но продължи да бъде твой шеф?

— Може би изобщо не искам да мисля. Може би за пръв път в живота си смятам да оставя нещата на естествения им ход.

— Алисън, зная, че си разстроена заради Том. Напълно нормално е. Но останалото… това просто не си ти. Вероятно трябва да останеш сама за известно време.

— Аз съм сама, Бони.

— Искам да кажа, да си сама и да не правиш секс с никого.

Чух как Лари казва:

— Алисън е правила секс с Боб? Давай, Алисън!

— Кажи му, че не съм.

— Не е правила секс с Боб. Правила е секс с шефа си — рече Бони.

— Няма значение — обади се Лари. — Давай, Алисън!

— Защо не можеш да бъдеш като него? — попитах Бони. — Мисля, че това е добро за мен.

— Не мога. Притеснявам се за теб — отвърна тя.

— Кое точно те притеснява?

— Притеснявам се, че този тип може просто да те използва за секс и накрая да останеш още по-наранена, отколкото си сега.

— А не ти ли е минавало през ум — подхвърлих, — че може аз да го използвам за секс.

— Така ли е? — попита заинтригувано Бони.

— Не съм сигурна — отговорих. — Но едно ще ти кажа. Ако исках да използвам някого заради секса, щях да използвам именно него.

По-късно същия ден обядвах с Кордилия. Тя ми разказа за новия си приятел Налдо, който бил от Уисконсин и работел като келнер в „Букбайндърс“.

— Има много голям пенис, което е проблем — завърши накрая.

— Пенисът му е толкова голям, че е проблем? — попитах.

— Не пречи на самия акт — обясни Кордилия. — Просто съм настроена подозрително към мъже с големи пениси.

— Защо?

— Смятам, че им е трудно да бъдат верни, понеже все им се иска да го показват на другите.

Помислих малко.

— Това е като да имаш страхотна кола, но да можеш да я караш само по една затворена отсечка — казах накрая.

— А мъжете обичат другите хора да им гледат колите. Този факт сам по себе си обяснява целия Лос Анджелис. Така че за мъжа да има голям пенис и да остане само с една жена е против природата му. Два пъти против природата му.

— Може би трябва да си търсим мъже с миниатюрни пениси, от които се срамуват — рекох.

— Дори те не се срамуват от пенисите си — отвърна Кордилия. — Бог ми е свидетел, че трябва, но не се срамуват.

Обичам Кордилия. Двете имаме много общи неща, но едно от най-странните е, че и двете сме възпитани с една и съща степен на маниакална религиозна интензивност, само дето техните са били мормони, не евангелисти. Семейството на Кордилия са такива мормони, че прапрадядо й се е ръкувал със самия Бригъм Янг[1]. Дори баба й при среща с други мормони се представя по следния начин: „Сега се ръкувате с човек, който се е ръкувал с човек, който се е ръкувал с Бригъм Янг“. И макар това да не изглежда общо за двете ни, в действителност двата отбора четат от една и съща книга до такава степен, че е направо страшно. Изумих се, когато двете с Кордилия най-сетне седнахме да си сравним преживяванията. Спомняте ли си, дето ми бяха казвали, че никой мъж не иска цвете, което е било откъснато, преди да има възможност да разцъфне? Е, същото са разправяли и в църквата на Кордилия. Първо на всяко момиче била давана по една бяла роза с дълго стъбло. Следвала кратка лекция за непорочността от някоя от младите омъжени жени в църквата. (И тези неща винаги се правят от жени. Хората се изненадват, когато открият, че ръката, която държи скалпела при клитородектомия, принадлежи на жена. Мен обаче не ме изненадва ни най-малко.) След това лекторката обикаляла стаята и — с мръсна ръка — смачквала розата на всяко момиче, като същевременно откъсвала част от листенцата и го питала дали иска да бъде такова, дали иска да свърши така, дали това иска да поднесе на съпруга си в първата брачна нощ. Което обяснява, защо бунтът на Кордилия надмина дори моя.

Тук бих искала да се спра за момент на жените и църквата. От време на време бивам въвличана в разговори за това как църквата вижда ролята на жените — разговор, който определено не е сред любимите ми, но когато се подеме, правя всичко възможно да се справя с него. В някой момент моята събеседничка (пак неизменно жена, защото предполагам, че ако един мъж ми каже подобни неща, ще го цапардосам) се опитва да ми обясни защо няма нищо против, че в нейната религия на жените не е позволено да проповядват, да извършват богослужения, да преподават на мъже или да бъдат старейшини. Защо няма нищо против, че главната й задача е да ражда деца и да се подчинява на съпруга си. Защо не смята никое от тези неща за проблем. „Едната роля не е по-лоша от другата — ми казват винаги такива жени. — Просто са различни.“ А аз им отговарям следното. Казвам им, че това не е вярно. Едната роля е по-лоша от другата. По-лошо е да си последователят, подчиненият, вечната втора цигулка. А не просто различна от ролята на водача, на шефа, на предопределената от Бог първа цигулка — по-лоша е! И предполагам, че едно от най-добрите неща в приятелството ми с Кордилия беше следното: осъзнах, че по тази тема мормоните и евангелистите са абсолютно единодушни. Терминологията, която използват, е не само подобна, тя е еднаква. Метафорите им са не само подобни, те са еднакви. Въпреки направо монументалните теологически различия. Въпреки че те смятат, че ние ще идем в ада, а ние сме убедени в същото за тях. Когато става дума за контролиране на жените, двете страни са напълно единодушни.

— Не съм сигурна, че теорията ти за големия пенис е вярна — казах на Кордилия. — Пенисът на Том е със съвсем разумни размери. Нищо, за което да пишеш вкъщи.

— „Мили мамо и татко, току-що се запознах с мъж, чийто пенис е с разумни размери“ — изрецитира Кордилия. — Права си. Никой не би написал подобно писмо.

— Няма значение, Кейт вече го е виждала в колежа, така че не ми става ясно защо връзката им да се основава на желанието му да й го покаже.

— Освен ако — и тук Кордилия се оживи, както прави винаги, когато й хрумне някоя щуротия, — освен ако не е пораснал.

Лапнах малко салата.

— Така че е почувствал нужда отново да й го покаже — рече тя.

Погледнах я.

— Е, съгласна съм, че това е малко вероятно — призна Кордилия.

— Не мисля, че пенисите порастват особено много на тази възраст — отбелязах.

— Което е жалко, наистина — рече тя и ме погледна. — А ти съзнаваш, че вероятно никога няма да разбереш това.

— Имаш предвид случилото се с Том?

Тя кимна.

— Но аз трябва да го разбера — казах. — Неразбирането е непоносимо.

— И аз така си мислех, когато бракът ми се разпадна. Но в даден момент трябваше да приема, че никога няма да го разбера, никога няма да го проумея, не мога да виня себе си и не мога да виня дори него.

— Известно време го винеше — забелязах.

— Знам. Но той бе просто един побъркан сексманиак и разбрах, че не е честно да го виня за това. Тъй че започнах да виня живота. Сега работя върху друг подход.

— Какъв?

— Да приемам живота, какъвто е. Не — поправи се Кордилия. — Да утвърждавам живота. Такъв, какъвто е.

Напомняше ми за онези книги, в които те съветват да приемеш тялото си такова, каквото е, а за мен бе абсолютно невъзможно да го направя, защото да приема тялото си, означава да си остана с него, а с това аз не мога да се съглася. Същото казах и на Кордилия.

— Ето защо, не мога да приема живота какъвто е — завърших. — Ако го приема, ще заседна в сегашното положение.

— Но ти си заседнала в сегашното положение — рече тя.

— Знам — отвърнах. — Но не искам да го приема.

[1] Бригъм Янг (1801–1877) — мормонски лидер. — Б.пр. ↑

Единадесета глава

Имам една теория, че поне за известно време повечето мъже се отнасят зле с жените, с които излизат. При добрите мъже този период е просто фаза, период на справяне със смесените им чувства към обвързването и смъртността, докато най-сетне свикнат с идеята, че ще правят секс с една и съща жена до края на живота си и след това ще умрат. А лошите… е, точно тук е проблемът. Когато и добрите се държат зле с теб, и лошите се държат зле е теб, става доста трудно да ги различиш, нали? Моята приятелка Анджи се беше запознала с един тип по обява и след като излизаха седем месеца и бяха (поне по нейно мнение) много влюбени, откри, че той периодично отива с колата до жилището на бившата си приятелка и оставя бележници в пощенската й кутия. Анджи никога нямаше да научи, ако не беше отишла на тържеството по случай новото бебе на братовчедка си, където чула една жена да разправя за бившето си гадже, за бележките, за това колко жалък бил и какво изобщо била видяла в него. Жалкият тип се казвал Джулиан, а името на тази жена, поне според картичката на масата, било Дженифър с G[1] и Анджи си помислила, че е странно, нейният Джулиан преди това ходел с някоя си Дженифър, затова, когато се прибрала вкъщи, го попитала как се пише името на онази Дженифър, той й отговорил, че с G, и Анджи го ритнала два пъти, по един за всеки пищял. И все пак — именно това е озадачаващото — той си признал всичко, извинил й се, престанал да го прави и сега Анджи и Джулиан са женени от две години и изглеждат много щастливи. Добре де — достатъчно щастливи. Изглеждат щастливи, както повечето ми женени приятели: жените имат облекчен вид, като гигантски морски костенурки, намерили подходящия плаж за яйцата си и прецапали прилива, без да бъдат всмукани обратно в океана; мъжете пък… е, те сякаш са се примирили с абсолютната неизбежност на всичко това.

Два дни след като с Хенри бяхме правили секс за втори път, влязох в кабинета му и затворих вратата.

— Здрасти — рекох.

— Какво става? — попита Хенри. В момента търсеше нещо в една купчина документи на бюрото си.

— Чудех се дали може да поговорим за нашата връзка.

(Знам. Знам. Нямам извинение. Всъщност отчаяно се мъча да измисля някакво извинение, някакво разумно обяснение за разговора, който сега ще ви предам, но истината е, че нямам такова. Това е онази част от мен, която никога няма да разбера, която никога няма да проумея и която ми се иска някоя нощ да изведа зад хамбара и да застрелям.)

— Връзка ли? — попита Хенри, все още зает с книжата. — Каква връзка?

— Знаеш — рекох. — Тази.

Хенри вдигна поглед от документите.

— Какво? — казах.

— Ами просто не знаех, че имаме връзка — отвърна той.

— А ти как би я нарекъл?

— Не знам. Не съм мислил. Не знаех, че има нужда от наименование.

— Спахме заедно четири пъти.

Хенри сбърчи чело.

— Спали сме заедно два пъти.

— Спахме заедно общо четири пъти, но в два отделни случая — поправих го.

— Не съм експерт, но ако говорим за връзка — той натърти силно на думата, сякаш беше измислена единствено за целите на този разговор, — мисля, че се брои за два пъти.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че този разговор е малко преждевременен.

— Добре. Чудесно. Вече имам отговора, който търсех — казах аз и се отправих към вратата.

— И какъв е той? — попита Хенри.

— Че е било просто чукане. Което напълно ме устройва. Просто исках да знам.

— Не бих го нарекъл така.

— А как би го нарекъл?

— Ами… ъъ… нека помисля. — Той се облегна назад и впери поглед в пространството. — Забавлявахме се. Това е нещо средно между „просто чукане“ и „връзка“.

— Добре — отговорих. Вече се чувствах малко по-добре.

— Отлично. И така, изяснихме ли този въпрос?

— Мисля, че да.

— Добре — рече той и отново насочи вниманието си към книжата.

Обърнах се към вратата. „Ето какво получаваш, когато спиш с шефа, помислих си. Ето какво получаваш, когато позволиш на новия си шеф да ти звънне от уличен автомат в единайсет вечерта и да дойде да прави секс с теб два пъти или най-общо казано, четири пъти в два отделни случая. Искала си да се забавляваш. Искала си нещо удивително. Искала си да бъдеш като момичетата от «Сексът и градът», а Хенри е изиграл ролята си, доставил ти е стоката и не е честно да се държа като побъркана. Той не се е абонирал. Човекът не се е абонирал.“

— Да, ама не… Аз не съм искала просто да се забавлявам — казах.

— Така ли? — попита Хенри.

— Така — отвърнах.

— Да не би да ме молиш да се оженя за теб?

— Не.

— Да не би да ме молиш да те помоля да се омъжиш за мен?

— Не.

— Искаш да живеем заедно ли?

— Не.

— Тогава не виждам какъв е проблемът.

— Няма проблем — казах. Помълчахме.

— Алисън — рече меко Хенри. — Това, че съм номер трети, не означава, че трябва да си влюбена в мен.

— Не съм влюбена в теб — отвърнах.

— Знам. Но ще се почувстваш по-добре, ако си го напомняш по-често.

Неизбежно ли е, питам ви, момиче като мен да мисли, че е влюбено във всеки мъж, с когото преспи? Нима резултатът винаги ще е такъв? Предполагам, че всъщност въпросът ми е: предвидихте ли го? Защото аз не. Честно. Според мен искрено смятах, че мога да правя нищо незначещ секс с Хенри, че той ще бъде моята мазна палачинка, а след това просто ще продължа да живея на бързи обороти, да го приема или отблъсна, без дори да се обърна назад. Изобщо това възможно ли е за мен? Не питам дали е оптимално, желателно или хубаво — просто дали е възможно. Чудя се. Чудя се, ако бях скочила в леглото с някой друг, с някой, който например да не говори същия език, дали моят експеримент с нищо незначещия секс щеше да бъде достатъчно нищо незначещ, за да избегна този сорт усложнения?

(Имайте предвид, че тук не говоря за всички жени. Никога не съм си въобразявала, че говоря от името на всички жени, но според мен трябва да изтъкна, че горното важи с особена сила. Зная, че има жени, които съумяват да участват в подобни дейности, без да се оплитат в чувства, без да смятат, че са влюбени в мъжа само защото той ги е видял да вървят голи до банята и обратно. Определено знам, че съществуват такива жени. Кордилия е една от тях. Тя е правила секс с осемнайсет мъже — число, което, признавам, не е чак толкова слисващо за жена на трийсет и четири години, но въпреки това ме слисва. Осемнайсет мъже. При последното преброяване! Но това, което искам да кажа, е: тя не се е влюбвала във всичките. Влюбвала се е само в някои от тях.)

Ако влюбването е неизбежно — имайте предвид, че още не съм стигнала до този извод, понеже не съм събрала достатъчно данни (дори не съм сигурна колко точно данни могат да се считат за достатъчни, но мисля, че ми трябват повече от трима), какво означава това за засегнатите страни? Казах, че Хенри не се е абонирал за моята побърканост, но вярно ли е това? Какво точно е искал, щом не е връзка или побърканост — да прави секс с мен? Не мога да не си мисля, че дори и преди разговора за трети номер, Хенри много добре е знаел е какво се залавя и не мога да не се питам какво, за бога, си е мислел. Какво си е мислел? Преди няколко години моят приятел Ерик ми каза, че през лятото, когато станал на тринайсет, имал по осем-девет оргазма дневно, повечето от които предизвиквал, като се притискал към някоя от водните дюзи в басейна на съседите. Една малка част от съзнанието ми не му повярва, друга малка част си помисли: „Добре, явно човекът има някакъв проблем“, но по-голямата част реши, че никога повече няма да ходя на басейн с Ерик. Споменавам го, защото не можах да го забравя — ще видите, и вие няма да можете — но и защото… е, може би просто заради това. Нищо чудно Хенри тъкмо такива работи да си е мислил — тоест изобщо да не е мислел. Може би следващия път, когато се хвана, че правя опити да открия някаква логика и разум в проблема с мъжете и секса, трябва просто да си представя как Ерик е заплождал басейна на съседите си.

И още нещо. Относно събирането на данни. Възможно е, докато събера достатъчно, за да стигна до някакъв извод относно неизбежността „момиче като мен“ да се влюбва във всеки мъж, с който преспи, вече да не бъда „момиче като мен“ и въпросът да е безпредметен. Самият акт на експеримента ще промени фундаменталната природа на пробата. Така че май трябва просто да го приема, да приема, че ще се влюбвам във всеки мъж, с когото преспя, и щом сме захванали тази тема, да приема, че когато преспя с достатъчно мъже, за да престана да се влюбвам, ще съм изцяло нова личност.

[1] Името „Дженифър“ обикновено се изписва Jennifer. — Б.пр. ↑

Дванадесета глава

Едно от предимствата да водиш вестникарска рубрика в град като Филаделфия е, че често те викат да изпълняваш разни церемонии, каквито в един по-голям град биха възлагали на някой наистина известен човек. Това обикновено включва даване на преценка за нещо и аз обикновено се съгласявам.

Тази четвъртъчна вечер бе именно такава. Бяха ме извикали да оценявам пайове. Събитието включваше различни видове ястия от какви ли не категории, но незнайно как на мен се паднаха пайовете. Което чудесно ме устройваше. Аз обичам пай. И наистина се случи добре, че веднага след разговора „не съм влюбена в теб“ с Хенри, трябваше да изляза от работа, за да оценя четиринайсет различни пая по показатели като хрупкавост на коричката и вкусност на пълнежа. Беше пир, разрешен от работата. След това отидох у дома да се преоблека и някъде към осем тръгнах обратно към гара Рединг, където щяха да обявят победителите.

Пазарът на гара Рединг е едно от нещата, които всички във Филаделфия обичат, и с право. Това е селски пазар, който се провежда в сградата на една стара гара и е пълен с амиши[1], които продават мед в буркани, покрити с шапчици от памучен раиран плат, и усмихнати мъже, предлагащи да ти лъснат обувките за три долара. На една сергия се продават само готварски книги втора употреба, на друга само понички с пудра захар, на трета само домашни гевречета, поръсени с едра сол. И пазарът успява да прави всичко това на съвсем разумна цена, което си е истински подвиг. Двамата с Том ходехме там всяка събота за късна закуска. Купувахме си „Филаделфия Инкуайърър“ и „Ню Йорк Таймс“ от будката за вестници, ядяхме в закусвалня „У дома“ и след това на излизане се отбивах в „Салюмирия“ и купувах някое интересно сирене. В една връзка трябва да има такива неща. Неща, които да ти напомнят, че е по-добре да си част от двойка, отколкото сам, защото идеята да ходиш на гара Рединг всяка събота сутрин сам, да четеш вестника сам и да си купуваш сирене, което да ядеш вкъщи сам, е почти непоносима. Същата вечер, докато пътувах към Маркет Стрийт се запитах дали Том е водил Кейт там предишната събота и ако не, колко време ще мине, докато го направи. Би било наивно да смятам, че няма да я заведе — съботните сутрини на гара Рединг са направо идеални и нямаше причина да смятам, че няма да се постарае да запази хубавите неща от нашата връзка, само защото ме е напуснал. Запитах се какво ли би станало, ако един ден вляза в закусвалнята и заваря Том и Кейт да седят в някое сепаре и да си разменят части от „Ню Йорк Таймс“ на чаша кафе. Запитах се дали бих имала куража да отида при тях и да им подхвърля някаква хаплива забележка. Запитах се дали ще успея да измисля нещо язвително, което да не прозвучи, сякаш съм го съчинила предварително. Вероятно не, реших накрая. Минах през големите летящи врати на гара Рединг и тутакси престанах да мисля за Том. Защото там, под една голяма палма в саксия, стоеше моята заклета противничка — Мери Елън.

Съзнавам, че не е правилно да представям своята заклета противничка на този етап в историята. Това противоречи на всякакви драматически правила — не че тази история се придържа с каквато и да било стриктност към драматическите правила, но ми се иска да вярвам, че поне досега нито едно от тях не е било захвърлено на пода и стъпкано. Е, добре. Имам си заклета противничка и нейното име е Мери Елън. Не я споменах досега, защото тя е от онези заклети противнички, които забравям за дълги периоди от време. Първо, рядко я виждам. Чета обаче рубриката й всяка седмица, и то само за да видя дали още ме напада. По моему чест ми прави, че нито веднъж не съм я споменавала във вестника. Винаги съм се отнасяла към нашето предполагаемо съперничество, правейки се, че съм над тези неща, като пред хората се преструвам, че за мен тя е просто някаква гадост, върху която случайно съм стъпила, и именно затова ми се иска да пропусна изцяло тази част. Страшно ми се иска, но не мога, просто случилото се онази вечер е важна част от историята.

Сигурно вече си мислите, че „Филаделфия Таймс“ е най-забутаният вестник във Филаделфия, но сега ще откриете, че има един още по-забутан. Казва се „Здрасти, Фили!“ и се разпространява безплатно, също като нашия, само дето „Таймс“ се пуска в онези ламаринени кутии по уличните ъгли, съвсем като истински вестник, а „Здрасти, Фили!“ се закача по бравите на входните врати, като листовките за промоции на разни стоки. Това навремето ни се струваше огромна разлика. Съзнавам, че звучи съвсем незначително и в мен се води вътрешна борба, в която едната страна иска да ви убедя, че не е никак незначително, а другата — направо да се предам. Предавам се. Във всеки случай, както е с повечето незначителни неща, ако ги преживяваш лично, ти се струват сравнително нормални по размери.

Когато получи работата във вестника, който се разпространяваше по дръжките на входните врати, Мери Елън веднага предизвика сензация, каквато винаги съм искала да предизвикам, но така и не успях. Първоначално пишеше за рубрика, която се занимаваше с предизвикателствата на оралния секс на публични места, но не това стана причина за сензацията. Тя дойде от едно писмо, което вестникът публикува на следващата седмица. Беше от майката на Мери Елън и се състоеше почти само от едно изречение: „Сега целият свят знае, че дъщеря ми е минетчийка“. И бум, просто така Мери Елън получи онова, от което се нуждае всеки списващ рубрика, а именно индивидуалност. Изведнъж тя се превърна в човешко същество с майка, която всяка седмица чете рубриката й, а след това изпраща писма с думи като „минетчийка“. Наистина блестящ ход, който до голяма степен компенсира факта, че Мери Елън не пишеше особено добре. Може би мислите, че се заяждам, но е истина. Най-общо казано, тя бе от момичетата, които обичат да пишат за това колко са добри в леглото.

Именно по тази причина Оливия я намрази дори повече от мен. Тя смяташе, че поне във Филаделфия тази пазарна ниша е изцяло нейна. Вероятно трябва да обясня една разлика, която несъмнено изглежда доста тънка. Оливия отговаря на писма за секса, докато Мери Елън пише рубрика за живота си, който случайно включва ужасно много секс. Както вече казах, разликата може да изглежда незначителна, но без да издавам докъде ще доведе всичко това, трябва да знаете, че дори и сега рядко могат да се видят две редовно появяващи се рубрики на сексуална тема в един и същ алтернативен вестник, макар че хората с власт в ръцете умират да намерят начин това да стане, но без да изглеждат твърде долнопробни и сводничещи. Предполагам, не искат да изглеждат сводничещи, защото може да привлекат внимание към факта, че именно това правят. Отне ми доста време, докато осъзная, че обявите на последната страница на вестника, за който пишех, са на проститутки. Не знам какво съм си мислела, че продават тези дами; просто не смятах, че на проститутките е разрешено да се рекламират. Но независимо дали им е разрешено или не, те го правят. Всъщност истинският бум на алтернативни вестници в Съединените щати беше в годините между премахването на ограниченията на монетните телефони и появата на порно в интернет.

Един от проблемите при списването на рубрика в срок е, че невинаги се получава. Когато работата ти е да списваш рубрика, а не се получава, накрая просто нахвърляш нещо, започващо на едно място и завършващо на друго, което няма никакво отношение към първото. Това не те тревожи особено много, най-вече защото изпитваш огромно облекчение, когато на другия ден отвориш вестника и видиш отпечатани думи, вместо огромното празно място, с което предишната вечер си била сигурна, че ще си останеш. Направила си го. Успяла си. А че онова, което си успяла да направиш, звучи някак банално, самовлюбено, конфузно или идиотско — е, предполагаш, че си твърде близо до проблема, за да си способна на реална преценка. Едно може да се каже за този вид творчество, за творчеството с опрян в главата пистолет: при него в крайна сметка пишеш неща, каквито никога не би написала при нормални обстоятелства, но и от време на време изпод перото ти излиза истинско бижу. Ала в повечето случаи това не става. В повечето случаи се получава всичко друго, но не и бижу. И предполагам, истинският ми проблем с Мери Елън е, че нейната рубрика ми напомня този факт, напомня ми, че границата между свежо и безсрамно е ужасно тънка. Често четях рубриката й и си мислех: Ето едно глупаво момиче, което пише глупави неща.

И все пак. Все пак тя не е добър човек. Това е другата част от проблема. Не е нито добра, нито любезна. Съзнавам, че май отдавам прекалено голямо значение на това дали един човек е добър и любезен. Също така съзнавам, че има много други качества, които човек трябва да развие у себе си, че вероятно добротата и любезността трябва да бъдат избити от главите на хора като мен. Сигурно бих живяла по-добре, ако бях по-лоша и гадна, но все пак. Подобно на проблема ми с всяка жена, която пет пари не дава за това дали е добра и любезна, истинският ми проблем с Мери Елън бе, че тя ме плашеше. Не разбирах правилата на нейната игра и тайничко смятах, че при нея такива не съществуват.

— Какво оценяваш? — попита Мери Елън, когато ме видя да влизам.

— Пайове — рекох. — По-точно четиринайсет пая. А ти?

— Кифлички — отвърна тя. — Дали са ни момичешката храна.

— Мат изяде дванайсет парчета панирано сирене — отбелязах.

Мери Елън взе да навива на показалеца си една дълга къдрица от русата си коса.

— Съжалявам за теб и Том — рече тя.

Кимнах.

— Кейт се чувства ужасно за станалото — подхвърли Мери Елън.

Отне ми известно време, докато проумея значението на последното.

— Познаваш ли я?

— Приятелка ми е.

— Разбира се — рекох. — Разбира се. Как не се сетих!

— Всъщност тя не вярва в тези неща — рече Мери Елън. — Още преди месеци й казах, че това изобщо не е гот. Нали разбираш, не е гот.

Започваше да ми се вие свят.

— Тя казва, че Том говори само хубави неща за теб — додаде Мери Елън.

— Да. Е, извини ме — рекох. — Трябва да отида до едно място.

Тръгнах като зашеметена към тоалетната. Отне ми само минута, докато сглобя мозайката, макар че парченцата бяха приблизително три и пасваха съвсем очевидно. Мери Елън знаеше преди мен, че Том спи с Кейт Пиърс. И — в някои отношения това бе дори още по-лошо — искаше да разбера, че е знаела. Не бе достатъчно, че съм била унижена, без да зная. Тя изпитваше нужда да привлече вниманието ми към това унижение. Представям си как е чела рубриката ми всяка седмица; рубриката, в която самодоволно документирах процеса на заживяване с Том, купуването на канапе заедно с Том, пълното щастие с Том, а през цялото време Том е чукал Кейт Пиърс зад гърба ми. Повдигаше ми се. Прииска ми се да умра. Донякъде бях готова да приема, че Кейт е знаела. Искам да кажа, имах много причини да се сърдя на Кейт и фактът, че е знаела за собствената си връзка с Том преди мен, беше доста надолу в списъка. Но Мери Елън! Моята върла противничка! Жената, която ми желаеше само злото! Чувствах се покрусена. Просто не можех да повярвам, че Том ме е поставил в такова положение. Съзнавам, че звучи откачено, но част от мен разбираше как Том е можел да спи с Кейт Пиърс и дори да се вижда с нея в продължение на няколко месеца зад гърба ми, ала да го прави, знаейки, че Мери Елън ще научи, а това ще ме унижи по такъв начин… ми се струваше направо невъзможно. Как бе могло да се случи?!

Сигурно ме е мразел с цялата си душа. Седях на тоалетната чиния с мокро от сълзи лице, когато изведнъж ме осени тази мисъл. Том трябва наистина да ме е мразел. Това беше единственото смислено обяснение, което ми хрумваше. Единственият начин, по който нещата пасваха идеално. И самото мислене на тези думи, самото прекарване на това изречение през ума ми толкова ме натъжи, че останах без дъх. Какво бях направила, за да ме намрази толкова? И как не го бях усетила? Тоест донякъде разбирах как Том е можел да крие изневярата си, беше ми ясно как лъжите се натрупват една върху друга като тухли — но как, за бога, е успявал да крие омразата си?

Вратата на тоалетната се отвори и долетяха гласове. Две непознати жени си говореха за някакъв помощник-готвач от „Трийтопс“, който явно се бил опитал да повлияе върху преценката на журито. Положих всички усилия да се успокоя. Сега не му беше нито времето, нито мястото. Щях да го направя по-късно и другаде, не в една преустроена гара, претъпкана е кулинарния и медийния елит на Филаделфия.

Жените излязоха. Отключих кабинката и отидох до една от мивките. Наплисках си лицето със студена вода, сетне го попих внимателно с хартиена салфетка. „Защо най-емоционалните моменти в живота ми стават винаги в тоалетната?“, помислих си. Един добър психоаналитик би могъл да направи някакви изводи от този модел на поведение, макар че не съм сигурна какво точно ще измисли. Запитах се дали това все още може да се смята за потискане на чувствата. Предполагам, че да ги изпитваш в тоалетна кабинка не е чак такова потискане, като изобщо да не ги изпитваш. Погледнах се в огледалото над мивката и си наложих да мисля за Хенри, за да не мисля за Том. Хенри, който се беше оказал добър разсейващ фактор; Хенри, в когото цели шейсет секунди си въобразявах, че съм влюбена, макар че всъщност не бях, но въпреки това нямах нищо против да си легна пак с него, по възможност още тази вечер, само дето в този план имаше два проблема. Първият беше сцената в офиса по-рано днес. Вторият — че в момента приличах на миеща мечка. Отворих чантичката и започнах спокойно да си оправям грима.

Когато свърших в тоалетната и излязох навън, купонът беше в разгара си. Осветлението бе достатъчно приглушено, за да може видът ми да мине за нормален.

— Господи, Алисън — каза Мат, когато ме съзря. — Какво е станало с теб?

— Толкова ли зле изглеждам?

— Почти не се забелязва — отговори Мат, грабна две чаши вино от подноса на една обикаляща келнерка и ми подаде едната. — Ето. Пий.

— Благодаря.

— Още си разстроена заради Том, нали?

Кимнах.

— Хайде, говори.

Облегнахме се на една дебела колона в средата на залата и докато си приказвахме, гледахме как участниците в купона обикалят наоколо.

— Имам чувството, че в тази връзка съм била двама души едновременно — казах. — Единият участваше активно в нея, а другият стоеше отстрани като безстрастен наблюдател.

— Като Наполеон, който наблюдава битката от върха на съседния хълм — предположи Мат.

— Точно. И в тази битка единият щеше да спечели, а другият — да загуби.

— Какво точно имаш предвид?

— Ако се бяхме оженили, печелех аз; ако не — печелеше Том.

— И какво спечели той в крайна сметка?

— Получи най-хубавите години от живота ми, а след това си отиде и започна отначало с друга — отговорих.

— За човек с висока самооценка имаш удивително ниско самоуважение.

Свих рамене.

— След това осъзнах, че един мъж винаги може да започне отначало с някоя друга. Дори да е на осемдесет години. Така че единственият начин да спечеля, е ако той умре. Ако остане с мен дълго време и след това умре. Тогава печеля.

— Омъжи се за мен — рече Мат.

— Съзнавам, че съм откачена — рекох. — И това е нещо, нали?

— Сериозно говоря — настоя Мат. — Омъжи се за мен. Макар че сигурно пак ще искам да излизам с момичета като това.

— Като кое? — попитах.

Мат ми посочи една жена с потник с гол гръб, украсен с ресни. Тя го огледа от глава до пети и му обърна хладно гръб. Гърбът й беше от онези безупречни, слаби и все пак не кльощави гърбове, но все пак.

— Прилича на една от статуите, които пазят японски храм — каза Мат. — Дясната й ръка е вдигната, сякаш да ме възпре, но лявата е спусната и срамежливо ми прави знак да вляза.

— Това ли означаваше?

— Да. Но тази вечер нямам време за подобни неща — отвърна Мат. — Тази вечер ще откъсна плод от някой по-нисък клон.

Оливия се приближи до нас с малка пластмасова чиния със салата. Повдигнах едната си вежда към Мат.

— Не чак толкова нисък — рече Мат.

— Какво? — попита Оливия.

— Нищо — отвърнах.

— Никак не ми се ще да те тревожа, но… — рече ми Оливия и посочи един от подиумите в дъното на залата.

Там Сид Хърш и Мери Елън бяха застанали до една коктейлна маса и разговаряха оживено.

— Коя от нас трябва да се тревожи? — попитах Оливия.

— Виж, това вече не знам.

Мина още доста време, докато успея да видя Хенри. Стоеше до импровизирания бар в рибния пазар и разговаряше с една жена, която отмяташе глава назад всеки път, когато се смееше. Имаше невероятно дълга шия. Не можех да откъсна поглед от нея. Всъщност това и правех, когато Хенри ме съзря: зяпах шията на жената. Видях как той я докосна по ръката и дойде при мен.

— Здрасти — рекох.

— Здрасти — отвърна Хенри.

— Гаджето ти има обезпокоително дълга шия.

— Тя ли? — попита Хенри и погледна през рамо към жената. — Тя не ми е гадже.

— Е, във всеки случай, ако я харесваш, опитай да не гледаш шията й — посъветвах го. — Погледнеш ли я, няма да свалиш очи от нея.

Хенри погледна към жената и тя, сякаш някой й беше дал знак, отново направи номера с шията.

— Действа хипнотизиращо.

— Точно — потвърдих.

— Алисън — рече Хенри.

— Да?

Той ми се усмихна с половин уста, но не каза нищо.

— Какво има? — попитах.

Хенри си пое дълбоко дъх.

— Не си за моята уста лъжица.

Стоях, без да се помръдна.

— Помислих и реших, че не си — добави Хенри.

— О! — промълвих.

— Щеше да ми хареса, ако нямаше странности — рече той.

Щяло да му хареса, ако нямало странности.

— Няма проблем — казах и се усмихнах в опит да покажа способността си да не бъда странна.

— Добре.

Той сложи ръка на дясното ми рамо, стисна го и се върна на бара при питието си и момичето с шията.

Същата вечер у дома написах статия за романтичната пазарна стойност. От години се канех да я напиша, но се сдържах по две причини. Първо, идеята не беше моя. Бях я откраднала отнякъде, прибавила към репертоара си и с течение на времето попроменила, но цялата тази работа бе станала толкова отдавна, че не помнех откъде точно съм я откраднала или колко съм я променила; това са нормални неща в ежедневието, но не обичам да ги правя в работата. Второ, защото звучи малко обидно. След като на другата сутрин предадох статията, Оливия дотърча при мен и попита: „Какво се опитваш да кажеш? Че мъжете щяха да ме харесват повече, ако бях по-слаба и по-хубавичка?“ Разбира се, нещата стоят далеч по-сложно, но да. Точно това се опитвах да кажа. Романтичната пазарна стойност представлява именно това: стойността на човека на романтичния пазар. Тя е онова, което те кара да мислиш, че двама души си подхождат, че си пасват, че няма единият от тях да избяга, за да си намери по-добър партньор, защото двамата са повече или по-малко еднакви, тоест имат приблизително еднаква РПС. И обективно казано, момичето с шията имаше по-висока РПС от мен, защото беше красива. Свикнала съм с факта, че що се отнася до красотата, не съм по вкуса на всеки и през повечето време нямам нищо против (достатъчно ми е, че съм по вкуса на някои хора), но това наистина понижава романтичната ми пазарна стойност и на моменти здравата ме вкисва.

Лесно ми бе да напиша тази статия. Просто подредих в пасажи различни неща, с които бях вбесявала приятелите си в продължение на години. Вбесяващата част, в случай че още не сте се светнали е, че романтичната пазарна стойност на мъжете и жените се изчислява по различен начин: при жените се цени младостта и красотата, а при мъжете — властта и богатството. Това звучи обидно и за двата пола, но — както жените бързат да изтъкнат — не е еднакво обидно. Пък и не може да се каже, че те засипват оплаквания от красиви млади мъже.

Но както вече казах, това беше една от любимите ми теории и се чувствах добре, че най-сетне я бях изложила на хартия, само дето по-късно, след като я прочетох за последен път вечерта в леглото, ми направи впечатление нещо наистина странно. Изведнъж с неземна яснота ми просветна, че всъщност това е нещото, в което вярвам. Тази вяра бе заменила вярата ми в любовта. И бих искала да съм от хората, които живеят за момента, които не кроят, заговорничат, планират и контролират, но не знам дали мозъкът ми би могъл да го понесе. За какво, по дяволите, щях да си мисля по цял ден тогава? Моят мозък си играе с връзките. Точно това прави. Виждам една щастлива двойка и веднага ми се приисква да разбера всички факти. Как са се запознали? Как вървят нещата между тях? Кой кого обича повече? У кого е властта?

Защото в крайна сметка тъкмо за това говорех — за власт. У кого е властта? И предполагам, че онова, което най-много ми допадаше в идеята за романтичната пазарна стойност бе, че тя представлява опит да се намери количественото измерение на онова, което най-силно ме занимаваше. Харесваше ми почти математическата логика на всичко това, простичкият факт, че в някои връзки след известно време неравновесието в силите достига до такива крайности, че става нужда от уравновесяване на везните. Но в действителност властта е нещо далеч по-недоловимо. Ще ви кажа у кого е тя. Властта притежава онзи, който обича по-малко. Който е по-склонен да си тръгне. Ще ви кажа и нещо друго. Изневярата е власт. Каквото и да се е случило в една връзка, всичката власт е у онзи, който се чука наляво и надясно.

През цялото време си бях мислила, че проблемът ми е, дето Том ме напусна, но сега виждам, че нищо чудно да е бил доста по-фундаментален. Може би любовта не бива да се изчерпва с властта. Може би проблемите ми идваха от това, че бърках двете понятия.

[1] Християнска секта, отцепила се от менонитите през XVII в. Присъствието й в САЩ датира от XVIII в. Амишите живеят предимно в аграрни общности, обличат се и живеят просто, без да разчитат особено на удобствата на модерния живот. — Б.пр. ↑

Тринадесета глава

— Колкото повече остарявам, на толкова по-голямо разстояние от писоара започвам да си разкопчавам дюкяна — ми каза Сид Хърш, докато влизаше в кабинета си. Беше петък, късно следобед и аз го чаках в кабинета му. Беше ме повикал. Обикновено, когато повикаше някого в кабинета си, той изчезваше, защото обичаше да прави впечатление с влизането си. Сега отиде до бюрото си и седна по турски отгоре му.

— Йога — обясни ми. Сетне пое дълбоко дъх, сякаш за да прочисти дробовете си, погледна ме в очите и добави: — Имаме проблем.

„По дяволите, помислих си. Сид знае за мен и Хенри. Откъде може да е разбрал?“ Предположих, че сигурно е възприел теорията на Оливия: ако смяташ, че двама души спят заедно, то това е вярно (с добавката, че ако смяташ, че един човек е гей, то той със сигурност е).

— Какво има? — попитах.

— Чух какво е станало с теб и приятеля ти — отвърна Сид.

— О!

— И наистина съжалявам.

— Няма нищо — рекох. — Ще се оправя.

— Разбира се, че ще се оправиш.

— Какъв е проблемът? — попитах.

Сид долепи длани и подпря брадичка върху върховете на пръстите си.

— Рубриката ти е за едно добро момиче, което се мъчи да накара един нещастен тъпак да се ожени за него. В това имаше интрига. Всички очаквахме кулминацията. А сега се оказва, че този тип е абсолютно лайно. Чудесно. Напиши си последната статия. Това ще е краят на историята.

Останах като ударена от гръм.

— Решил си да дадеш моята рубрика на Мери Елън — казах накрая.

— Първо, рубриката не е твоя. Вестникът е мой, следователно и рубриката е моя — поправи ме Сид. — И второ, да, така ще направя.

Държа да отбележа, че бях мислила какво ще правя, след като приключа с този вестник. Бях отделила доста време да си фантазирам за това. Фантазията ми имаше няколко версии, но основното във всичките беше да ми платят адски много пари за нещо, което съм написала в свободното си време. Понякога беше книга. Друг път филмов сценарий. Или пък книга, която да бъде продадена на филмаджиите и те да ме молят на колене да напиша сценарий по нея. Фактът, че не пишех нищо в свободното си време, с нищо не пречеше на фантазиите ми. Някой ден щях да го направя и да осъществя мечтите си. Само че днешният сценарий бе съвсем непредвиден. И през ум не ми бе минавало, че ще бъда уволнена.

— Не мога да повярвам — казах.

— Не го приемай лично — утеши ме той.

— В момента ме уволняваш, Сид. Струва ми се съвсем лично.

— Не си виновна ти — рече той. — Става дума за тенденцията.

— И каква точно е тази тенденция?

Сид слезе от бюрото си и започна да крачи зад него.

— Нали се сещаш. Страхотни мацки, които седят в барове и разговарят за вибратори. Които не се срамуват от своята сексуалност. Чуваш ги как крещят, че са жени.

— И аз съм жена — подметнах.

— Твоята рубрика е за едно добро момиче. Хората те харесват, но не искат да те чукат. Говоря метафорично, разбира се. Сигурен съм, че има много хора, които биха искали да те чукат — рече Сид. — Аз самият бих искал да те чукам.

— Да ти го начукам, Сид — казах.

Той вдигна дясната си ръка, сякаш нямаше нищо против да поеме удара.

— Това момиче е на двайсет и седем — продължи. — Тя е би-любопитна. Почти съм сигурен, че родителите й са умрели.

— Родителите на Мери Елън не са умрели — прекъснах го. — Майка й току праща писма до редакцията.

— Да, но пише, сякаш родителите й са умрели — настоя Сид. — Ако беше моя дъщеря, щях да се самоубия.

— Ами ако започна да излизам с някой друг? — попитах. Помислих си дали да не му кажа какво се е случило с Хенри — разбира се, без да споменавам имена, само че съм правила секс с един човек четири пъти в два отделни случая и имам желание да пиша за това. — Бих могла да бъда по-конкретна.

— Помислих и за това — отвърна той. — Няма да стане. Не можеш да превърнеш Мери Тайлър Мур в курва и да очакваш, че хората ще са доволни.

Не казах нищо.

— Ако оставим настрана, че ще представлява жалка картинка — продължи Сид, — то просто няма какво да се изрови.

— Има — възразих. — Мен.

— Съжалявам, Алисън. Но пред теб стои цяло едно бъдеще.

— Пред всекиго стои цяло едно бъдеще, Сид. Нали затова му викаме бъдеще.

Станах да си вървя.

— Ще ти дам един съвет — рече Сид.

— Какъв?

Сид подръпна една туфичка от космите, които се подаваха от острото деколте на пуловера му.

— Премести се в Питсбърг.

— В Питсбърг ли?

— Там имат един приятен седмичник. Мъничък. Може би ще се наложи да поработваш като сервитьорка в свободното си време. Ще се обадя на главния редактор да му кажа за теб. Името му е Ед. — На лицето му се появи озадачена физиономия. — Или може би беше Тед? Ще проверя.

— Да ти го начукам, Сид — рекох. После излязох от стаята.

Вървях по коридора и в гърдите ми се надигаше паника. Воденето на рубрика в алтернативен вестник не е нещо, за което си струва да съжаляваш, но то бе всичко, което имах. И сега вече го нямах. Чувствах се адски унизена. Когато стигнах до кабинета на Хенри се улових, че гледам към вратата, която беше затворена. Разбира се, не можах да не забележа иронията на факта, че се бях впуснала в тайна връзка с единия си шеф, а бях уволнена от другия, защото никой не бил искал да ме чука. (Ирония ли е това? Иронията никога не ми е била твърде ясна като понятие. Но дори да е ирония, предполагам, че става далеч по-малко иронична, когато вкараме факта, че вече и Хенри не искаше да ме чука. А това не е никаква ирония — просто е тъжно.)

Съществуваше и проблемът с парите. Не обичам да навлизам в тази тема, защото тя говори лошо за мен, но истината е, че моят план да ми платят много пари за нещо, което съм написала в свободното си време, имаше неприятно въздействие — бях натрупала една камара дългове от кредитни карти, които нямаше как да платя. Нямаше как да ги платя и докато бях на работа — а сега, когато я бях загубила, не виждах как ще успея с вноските. Защо дават кредитни карти на хора като мен? Защо, защо, защо? Логиката ми, докато натрупвах тези дългове — а може би тук не е подходящо да използвам думата „логика“ — бе, че съм като един от онези авангардни кинодейци, които правят филми, като ги финансират единствено с кредитните си карти. Само дето бях прескочила частта с правенето на филм. Бях отишла до Мароко. Бях си купувала обувки.

Стигнах до кабинета на редакторите и отворих вратата. Мат седеше зад моето бюро и четеше последната ми статия.

— Камила Паркър Боулс — рече той, без да вдигне поглед.

— Какво?

— Ако теорията ти за романтичната пазарна стойност е вярна, как обясняваш принц Чарлс и Камила Паркър Боулс?

— Всъщност не знам, Мат.

Мат стана, приближи се до мен и ме погледна сериозно.

— Какво се е случило?

— Сид току-що ме уволни — отвърнах.

— Невъзможно.

Кимнах.

— Не е възможно.

— Страхувам се, че е.

— О, боже. Това е лудост — възмути се Мат. — Щом теб те уволняват, то какво може да се случи с мен? Да ме екзекутират по бързото производство в коридора? Каза ли ти защо?

Върнах се мислено към разговора със Сид.

— Казва, че не съм пишела достатъчно често за вибратори.

— Което е вярно. Напълно вярно — рече Мат. — Макар да не предполагах, че това е постъпка, която се наказва с уволнение.

— Нито пък аз.

— Можеш да го съдиш — предложи Мат.

— Никой не би ми повярвал — отговорих. — И аз самата едва го вярвам, а присъствах на разговора.

— Да се махаме оттук.

Слязохме по стълбите и застанахме навън на тротоара. След кратко съвещание тръгнахме към къщата му. По пътя му разказах всичко, което се беше случило в кабинета на Сид, а Мат от време на време подхвърляше по нещо. Отначало бях страшно разстроена, но когато стигнахме до дома му, вече се чувствах почти нормално. Мат умееше да ми въздейства по този начин; така и не успях да разбера защо.

— Ще ти сготвя нещо — рече той, когато влязохме вътре.

— Не знаех, че умееш да готвиш.

— Умея. Разбира се, че умея. Само едно нещо, но го правя по-добре от всеки друг.

— И какво е то?

— Яйца по флорентински.

— Никога не съм яла яйца по флорентински.

— Знаеш ли какво се слага в яйцата по флорентински?

— Нямам представа.

— Добре.

Мат ми разчисти малко място на кухненския плот. Седнах на едно от високите столчета и започнах да си хапвам шамфъстък от една купа. Той отвори бутилка червено вино, наля две чаши, подаде ми едната и вдигна своята като за тост.

— Да ти кажа ли новата си теория? — попитах.

— Разбира се.

— Мисля, че тостовете са новата молитва — обясних. — Това е социално възприет начин за задоволяване импулса към колективна молитва. Затова вече никой не казва само „наздраве“.

— В такъв случай — рече Мат, — Свети-Исусе-Мария-и-Йосиф-помогнете-ни-мили-Боже-помогни ни.

Чукнахме се и отпихме. Мат започна да кълца голяма китка босилек.

— Знаеш ли — рече по едно време, — това ще бъде най-хубавото нещо, което някога ти се е случвало.

— Не го казвай — помолих го.

— Защо?

— Защото хората го казват, когато ти се е случило нещо наистина лошо, а няма никаква връзка с реалността. Случват се много лоши неща, които са просто лоши, и хората никога не се възстановяват от тях, животът им никога не се връща в нормалното си русло и на този етап е невъзможно да се каже дали станалото е от единия или от другия вид.

— Другият вид?

— Лошото, което в крайна сметка се оказва добро.

— Мисля, че ще се възстановиш от това — рече Мат.

— Благодаря ти.

— Мисля, че ще се възстановиш и от Том — додаде той.

— От това може да се възстановя, а може и да не се възстановя — казах и отпих глътка вино. — Ти не можеш да го разбереш, защото не ти се налага да се тревожиш, че ще остарееш прекалено много, за да имаш бебета.

Мат спря да кълца и вдигна поглед.

— Е, иска ми се да имам деца, преди да съм остарял дотолкова, че да не мога да ги тормозя.

Прихнах. Просто не можах да се сдържа.

— Виждаш ли, това е добър знак. Животът ти се разпада, но все още си в състояние да се смееш на подобни шеги. Не всичко е загубено.

— Много е загубено.

— Но не всичко.

Качих се горе, за да отида до тоалетната. Мат живее в една от онези долепени една до друга къщи, строени по средата на деветнадесети век, когато хората във Филаделфия очевидно са били много дребни. Кухнята е на партера, спалнята — на последния етаж, а между тях има дневна. Прилича ми на доста занемарена кукленска къща.

Когато се върнах долу, седнахме на масата да ядем. Оказа се, че яйцата по флорентински на Мат по нищо не се различават от омлет с домати и босилек.

— Имаш ли нещо против, ако тази вечер се напия? — попитах.

— Че защо да имам против?

— Просто обичам да предупреждавам човека, с когото съм, че възнамерявам да се напия. Не искам да си мисли, че е станало случайно.

— Значи съзнателно изоставяш съзнателното.

— Да — отвърнах. — Което мисля, че може да се класифицира като поведение на алкохоличка, но не съм сигурна.

— Някога излизах с една жена от АА[1] и според нея всичко, което правех, било характерно алкохолишко поведение.

— Кое например?

— О, не знам — отговори Мат. — Например дето никога не изтрезнявах.

Усмихнах се.

— Освен това не се доверявах на живота. Трябва да имаш доверие на живота, не спираше да ми повтаря тя. Имай доверие на живота. А ако животът ми е доказал нещо, то е да нямам доверие на живота.

— Какво му има на твоя живот?

Мат се облегна назад и затвори очи за момент.

— Добре — каза накрая. — Миналата седмица трябваше да отида на погребението на леля си Мици.

— Съжалявам.

— Не, всичко е наред — рече Мат. — Не за нея, разбира се, тя е мъртва. Но при мен всичко е наред.

— Добре.

— Както и да е, чичо ми, който е на седемдесет и шест и далеч не в разцвета на здравето си, вече е останал съвсем сам. Леля ми се е грижела за него, но един ден — хоп! — и си отива в съня си. Така че сме в синагогата. Чичо ми седи отпред в инвалидната си количка и по време на цялата церемония не спира да стене: „Искам да умра. Моля ви, някой да ми помогне да умра. Не искам да живея вече, искам да умра“. Беше невероятно потискащо. Човекът няма деца, много е болен, а съпругата му от петдесет години насам предишната нощ се е катурнала мъртва. Е, била е в леглото, когато това се е случило, така че технически погледнато, не се е катурнала, понеже е лежала…

— Както и да е.

— Както и да е. Сетне всички отиваме с колите до гробището. Ковчегът е пред нас, всеки момент ще го спуснат в земята и хората казват неща, каквито се казват в такава ситуация, само дето едва успяват, понеже има силен вятър и чичо ми не спира да хленчи: „Искам да умра. Моля ви, моля ви, някой да ми помогне да умра. Не мога повече. Отървете ме от нещастието ми“. След няма и секунда обаче се обръща към човека, който му бута количката, и казва: „Студено ми е. Искам да седна в колата“. — Мат отпи голяма глътка вино. — Което идеално обобщава вътрешния ми психологически климат. Искам да умра, но и ми е студено, така че искам да седна в колата.

— Хубава история.

— Знам. Мисля да я използвам, когато излизам на срещи — рече Мат. — Как изглеждам, докато я разправям?

— Забавен. Чувствителен. И леко неуравновесен.

Станах да си налея чаша вода. Докато чаках на мивката, погледнах през рамо към Мат. На лицето му имаше странно изражение.

— Какво? — попитах.

— Напоследък задникът ти изглежда добре — отвърна той.

— Не говори такива неща — смъмрих го.

— Защо? Че това е комплимент.

— Просто не ми се нрави идеята някой да ми наблюдава задника — отвърнах. — Независимо дали изглежда добре или зле. Просто не ми се нрави.

— Добре. Прекратявам програмата за наблюдаване задника на Алисън — рече той.

Върнах се на масата и седнах.

— Защо вместо това не наблюдаваш задника на Оливия?

— О, че аз го наблюдавам.

По-късно се качихме горе и седнахме на канапето. Мат беше отворил втора бутилка вино, но и нейният край се виждаше. Завих краката си с едно дебело одеяло.

— Няма нищо по-лошо от еврейско погребение — отбеляза Мат, — защото ние нямаме задгробен живот.

— Е, все нещо трябва да имате.

— Когато бях дете, попитах баща си: „Татко, ще отида ли в рая, когато умра?“ „Не — рече ми той. — Евреите не вярват в рая.“ „В какво вярваме тогава?“, попитах го. „В нищо“, отговори ми той.

— Наистина ли го каза? В нищо?

— В нищо — отвърна Мат. — Тогава бях на девет години. Което означава, че екзистенциалната криза, която ме връхлетя при това „нищо“, вече е на повече от четвърт век. През повечето време успяват да го замажат. Но на погребения въпросът неизменно изниква.

— И какво казват?

Той завъртя виното в чашата си.

— Че леля Мици щяла да живее в паметта ми. Което е жалко за нея, тъй като аз прекарвам твърде малко време в мисли за умрели хора. Ти си католичка, нали така?

— Всъщност протестантка.

— Все тая — рече Мат. — Поне ще отидеш в рая. Поне си имаш ангелите с мъничките арфи и „следвай бялата светлина“.

В действителност не мисля, че след смъртта си следваме бялата светлина, но щеше да прозвучи дребнаво, затова реших да си замълча.

— Дори да не е вярно — продължи Мат, — понякога би било хубаво да си мисля, че е вярно.

Помълчахме малко. Започнах да чувствам главата си замаяна от изпитото вино.

— И така — обади се Мат вече със съвсем сериозно изражение. — Искаш ли да се чукаме?

Засмях се изненадано.

— Не — отвърнах. — Но благодаря, че попита.

— Какво да правя, джентълмен съм си. Пийни още малко вино. Може да ти дойде друг акъл.

— Мисля, че трябва да поспя — казах. После се сетих за нещо, което Мат беше споменал за момичето с четирите котки. — Може да легна в леглото ти и да спя до теб, но няма да спя с теб.

— Знаех си, че си такова момиче — отвърна Мат.

Качихме се горе. Мат ми зае една тениска и чифт боксерки. Преоблякох се в банята и си легнах. Мат има изненадващо удобно легло. Огромно е и заема толкова много място, че ако искаш да легнеш или станеш, не можеш да го направиш отстрани, защото стените са прекалено близо; трябва да се качиш откъм краката. Мат изгаси лампата, пропълзя до мен, прегърна ме и след няколко минути взех да се унасям.

— Нали в гимназията — започна Мат — не си била от онези момичета, които, като дадат някому един молив назаем, казват „и гледай да си го получа обратно“?

— Не.

— Само проверявам.

[1] Съкращение на „Анонимни алкохолици“. — Б.пр. ↑

Четиринадесета глава

С Том Хатауей се запознах на една вечеря у моята приятелка Нина Пийбъл. Някога Нина беше най-добрата ми приятелка, след това известно време не ми беше никаква приятелка, а после, когато даде вечерята, на която срещнах Том, отново бяхме приятелки. Спомням си как същата вечер, когато се прибрах у дома, си мислех колко се радвам, че двете с Нина отново сме приятелки, защото, ако не се бяхме сдобрили, нямаше да бъда поканена на тази вечеря, ако не бях отишла на тази вечеря, нямаше да срещна бъдещия си съпруг, а ако не бях срещнала бъдещия си съпруг на тази вечеря, може би никога нямаше да го срещна и щях да пропилея остатъка от живота си, за да го търся.

— Не знам — каза Нина на другия ден, когато й се обадих да я разпитам за Том.

— Какво му има? — попитах.

— Нищо — отвърна Нина.

— Какво е? — настоях.

— Онова с носа му не те ли дразни? — подхвърли тя.

— Какво му е на носа?

— Щом не си го забелязала, тогава добре — рече Нина.

— Какво да съм забелязала?

— Нищо — отсече тя. — Ще видя какво мога да направя.

Две седмици по-късно Том Хатауей ми се обади и ме покани на вечеря. Нина беше уредила всичко. Нямам думи да ви опиша колко добра е Нина Пийбъл в тези неща. Успя да уреди брат си Джак с една акушер-гинеколожка, която видяла в предаването „Тудей“ да говори за менопаузата; шест месеца по-късно двамата вече бяха сгодени. Но както и да е, беше много любезно от нейна страна и със сигурност повече, отколкото можех да очаквам, предвид сложната история на отношенията ни.

По мое мнение успешните женски приятелства следват един и същи основен модел: едната е момичето, а другата приема ролята на момчето. Канех се да заявя, че това няма нищо общо с лесбийството, но сега, като се замисля, май не е вярно — всъщност говоря за несексуална версия на отношенията, наблюдавани в една лесбийска двойка, където момичето е момиче, а момчето — момче и това до някаква степен устройва и двете страни. Интересното при мен обаче е, че в някои свои приятелства съм момичето, а в други момчето. С Бони например съм момичето — главно защото тя е омъжена, има три деца и вече не се стреми да бъде момичето; с приятелката си Анджи също съм момичето — защото Анджи е прекалено разумна, за да поиска тази роля. С Нина Пийбъл обаче съм момчето. Винаги съм била момчето. Още преди да се запознаем, ми стана ясно, че ако искам двете да сме приятелки, трябва аз да бъда момчето. Стана ми ясно, защото случайно хвърлих един поглед в чекмеджето й за бельо. Първата година в колежа ни бяха разпределили да бъдем съквартирантки и в деня за нанасяне, когато пристигнах, тя вече се беше настанила и изчезнала към библиотеката. Докато търсех къде да си сложа нещата, отворих едно чекмедже, в което се оказа, че е наредила бельото си. Вътре имаше редички и редички съвършено сгънати долни гащички в пастелни цветове, подредени с любов между мънички разделители, сатенени торбички с ароматизирана пудра и миниатюрни кутийки, съдържащи бог знае какво. Веднага разбрах, че това е жена, с която не бих могла да се конкурирам.

Разбира се, проблемът при подобно разпределение на ролите е, че човекът, принуден да бъде момчето, накрая започва да негодува. Нужни бяха осем години, докато негодуванието ми към Нина разцъфти и когато най-сетне разцъфна, прие следната форма: преспах в апартамента на бившето й гадже и почти правих секс с него, а на другата сутрин й се обадих и й го казах. Разбира се, по онова време не съзнавах мотивите си; струваше ми се, че наистина го харесвам. Казваше се Анди Бас и беше написал четиристотин и петдесет страници от романа си за един пилигрим от дванадесети век, който пътува до Сантяго де Компостела с овесена на врата мидена черупка. Апартаментът му беше пълен с книги за монашески ордени, средновековна архитектура и Черната смърт[1], а в нощта, когато преспах в апартамента му, трябваше да нахлузя ръкавиците му за ски, понеже му бяха спрели парното. Останахме будни през по-голямата част от нощта, натискахме се и разговаряхме за Рилке и Фуко, а в шест сутринта той скочи от леглото и изхвръкна навън да премести колата си на отсрещния тротоар, да не би уличните метачи да му сложат такса за паркиране. Незнайно защо, тогава ми се стори чаровен. Но поначало беше глупаво да се забърквам с него и когато казах на Нина, тя съвсем разбираемо се разсърди (макар че, ако трябва да бъдем честни, Нина и Анди не се бяха виждали от четири години и по всички показатели бяха напълно приключили — на този етап от живота си Нина Пийбъл излизаше почти само с инвестиционни банкери и бъдещи конгресмени) и в резултат тя не ми говори две години. После обаче сръднята й мина така внезапно, както беше започнала. Нина ми се обади за рождения ден и каза, че й липсвам, прощава ми и иска отново да бъдем приятелки, както и че дава една от нейните вечери и ме кани да дойда. Съгласих се, отидох и там беше Том.

Успях да си създам една доста сложна хипотетична представа за Том въз основа на две неща, които той сподели с другите на масата. Първото бе за работата му по делото на трима сираци, малтретирани от своята приемна майка, която не им давала нищо за ядене, освен хляб и супа от кетчуп. Второто беше за шестте седмици, в които плавал сам на каяк във вътрешността на Аляска. Ето един мъж, който милее за сираците. Ето един мъж, който не се страхува от мечки. Ето един мъж, който знае как да улови сьомга, като завърже корда с кукичка отзад на каяка си. Не очаквам, че ще се озова в положение да ми е нужен мъж, който умее да улови сьомга, като завърже корда с кукичка отзад на каяка си, но все пак. Човек никога не знае.

Докато Нина убеди Том да ме покани на вечеря, направо се бях побъркала от фантазии, в които двамата плавахме с каяк из дивата природа заедно с двете си биологични деца и сладките луничави сирачета, които бяхме осиновили. Със сигурност щеше да ми личи. Мислех, че единствената ми надежда е да се преструвам, че въобще не се интересувам от него — предполагах, че двата полюса ще се неутрализират взаимно и в крайна сметка ще изглеждам сравнително нормално. Така че, когато Том цъфна на вратата ми, за да ме изведе на вечеря, започнах усилено да търся недостатъци в него. Беше висок, точно какъвто го помнех и раменете му изглеждаха все така широки, но Нина се беше оказала права за носа му — виждаше се, че е изкривен леко наляво. Тя не би си и помислила да излезе с мъж, чийто нос е изкривен нанякъде, но пък можеше да си позволи да бъде дребнава. А аз се бях отказала да бъда дребнава. Сигурно ще речете, че изцяло съм пропуснала етапа на дребнавост — как иначе може да се обяснят деветнадесетте ми месеца с Гил Хомосексуалиста — но истината е, че Гил беше класическото „добро на хартия“ гадже и в двайсет и няколко годишната си дребнавост го бях предпочела пред всевъзможни други очевидно пълни с недостатъци, но хетеросексуални варианти. Но както и да е, именно носът отклоняваше Том от стереотипа за хубост и винаги съм била благодарна за това. Забелязва се точно колкото да си помислиш, че е преживял някаква травма, докато е минавал през родовия канал. (Години по-късно случайно споменах тази теория пред терапевтката си Джанис Финкъл — че вероятно причината Том да се задушава във връзката ни е, че при раждането си е заседнал в родовия канал. Тогава Джанис отвърна: „А може би се задушава във връзката ви, защото ти го задушаваш“.)

— Какво, по дяволите, се случи снощи? — попита Нина, когато ми се обади на другата сутрин.

— Какво имаш предвид? — отвърнах.

— Том смята, че не можеш да го понасяш — рече тя.

— Просто си давах вид, че не ме интересува.

— Е, успяла си.

— Мамка му!

— Каза, че не си престанала да зяпаш носа му.

— Боже господи!

— Казах ти, че носът му е кофти — рече назидателно Нина, — а ти не ми повярва.

— На мен не ми пречи.

— Носът трябва да е в центъра на лицето.

— Мисля, че съм влюбена в него.

— О, боже — рече Нина. — Ще видя какво мога да направя.

Така че отново се залови за работа. Така Том ми се обади, отидохме на вечеря и сетне, в сърцато усилие да изглеждам незаинтересована, го поканих в апартамента си и преспах с него. Не може да се каже, че това е в стила ми, но пък докъде ме беше докарал моят стил? Имах зад гърба си само един любовник гей, който носеше фамилията на съпругата си китайка, напуснала го заради инструктора по аржентинско танго. Може би беше време за нов подход. Затова, когато Том ме изпрати до дома, го поканих горе и докато отключвах входната врата, той сложи решително ръце на раменете ми, обърна ме към себе си и ме целуна.

— Знаеш ли, че плъховете не се съешават, ако не се харесват на вкус? — рече той.

— Как така? — попитах.

— Така разбират дали са генетично съвместими. Ако се харесват на вкус, значи си пасват.

И отново ме целуна.

— Вкусът ти ми харесва — рече след това.

— И твоят ми харесва — отговорих.

Съзнавам, че не звучи много романтично, но ще трябва да ми се доверите. Ще трябва да ми се доверите, защото е адски, адски трудно да обясниш защо точно си се влюбил в даден човек. Фактите, които са те накарали да се влюбиш — това е лесно. Коварството, изневерите, лъжите и малките прояви на жестокост са фасулска работа. Но в никакъв случай не можех да пропусна първата целувка и разказа за плъховете, които се пробвали на вкус, защото той е показателен за онази страна от личността на Том, която бързо обикнах и която мислено наричам „господин магьосник“. Всъщност през първите няколко месеца от нашата връзка всеки път, когато правехме секс, Том ми обясняваше нещо. Например как се получавали дините без семки. Как картофите разбират кога да покълнат. Защо децата ни ще имат сини очи, но не задължително руса коса. Веднъж, когато отидохме до Ланкастър за уикенда, той ме заведе до средата на една ливада с люцерна и с лъча на фенерчето си ми показа съзвездията. Сетне се върнахме в хотелчето и правихме секс на, както се оказа, един деветдесетгодишен стол. На другата сутрин, когато излязохме за късна закуска, собствениците го махнаха от стаята ни заедно с турския килим.

— Знаеш ли кое е странното? — попита ме Том тогава.

— Кос?

— Усещам точно онова, което би трябвало да усещам — обясни Том. — Много малко неща в живота си съм усещал както би трябвало.

— Знам какво имаш предвид.

— Наистина ли? — попита той.

— Да.

— Добре. Значи и ти си влюбена в мен.

Така беше. Обичах го и той ме обичаше, и дълго, дълго време всичко беше наред. Имахме истинска връзка. Бяхме двойка. Празнувахме Деня на благодарността у баба му и дядо му, Коледа — у родителите му, на Нова година бяхме с нашите приятели Дарън и Уенди и веднъж, съвсем в началото, дори направихме заедно фенер от тиква за Деня на Вси светии. Когато някой се женеше, му подарявахме общ подарък, а когато жената на Сид беше намерена мъртва на дъното на семейния им басейн, изпратих елегантен букет от бели лилии от името на двама ни. Децата на сестра ми ни наричаха леля Алисън и вуйчо Том. Бях щастлива. И спокойна. От време на време обаче се случваше нещо, което ми напомняше, че това е илюзия… не, „илюзия“ не е точната дума; не илюзия, а нещо временно.

Например, когато Том реши да купи ново канапе.

— Какво му е на старото? — попитах.

— Нищо. Просто ми омръзна — рече Том.

— Не съм сигурна за това — казах, когато го видях в магазина. (Беше точно от онези канапета, които излагат в магазините.)

— Какво му има? — поинтересува се Том.

— Ами не пасва на нищо — отвърнах.

— Черно е — рече той. — А черното отива на всичко.

— Черните обувки отиват на всичко — възразих. — Черното кожено канапе отива само с… не зная, с мебели стил Бък Роджърс.

— Да, ама на мен ми харесва.

И купи канапето. Скоро след това домъкна вкъщи масичка със стъклен плот и неравни ръбове. Получи се ужасен кът. Но аз стисках зъби. Мъчех се да не го притискам. Полагах отчаяни усилия да бъда като онези жени, дето са толкова уравновесени, че дори не забелязват, когато гаджето им от три години насам прави поредица големи покупки за обзавеждане, без дори да помисли дали въпросните покупки ще се връзват с не–Бъкроджърсовите мебели, които са подбирали бавно и с вкус през целия си пълнолетен живот. Всеки мъж, който няма проблеми с обвързването, вече е обвързан с друга, напомнях си упорито. По-спокойно. Дай му малко свобода. После канапето може да отиде в кабинета му. Но от време на време не издържах.

— Мислиш, че нямаш проблеми, обаче имаш — казах му един ден, след като се върнах от терапия.

— И какви са ми проблемите? — попита Том.

— Няма да ти кажа.

— Дай ми поне един — настоя той.

— Добре — отвърнах. — Майка ти.

— Какво за майка ми?

Поех дълбоко дъх.

— В теб е останал гняв към майка ти.

— Не е вярно.

— Вярно е.

— Аз обичам майка си — рече той.

— Само така си мислиш.

— Какво би трябвало да означава това? — попита Том.

— Всеки си мисли, че обича майка си и майка му го обича, но един ден просто спира да мисли за това — обясних. — Може да я обича, а може и да не я обича, но именно тогава започват да се проявяват всичките му проблеми.

— А може би аз не искам проблемите ми да се проявят.

— Именно това пречи връзката ни да премине на следващото ниво.

— Това ниво ми харесва — рече Том. — На него ми е съвсем удобно.

— Защото си ядосан на майка си.

(Е добре, дами: внимавайте с мъже, които мразят майките си. Защото мъж, който мрази майка си, накрая ще намрази и вас. За съжаление е много трудно да накараш един мъж да признае, че мрази майка си. Ако се опиташ да повдигнеш въпроса, той просто ще остане с убеждението, че ти мразиш майка му, и ще го използва като претекст по-късно да намрази и теб, въпреки че всъщност мрази не някой друг, а майка си. Но има един лесен начин да определите дали един мъж мрази майка си. В някой момент той подхвърля разсеяна забележка за нея с напълно нехаен тон, който обаче те кара да се запиташ: „Дали този човек не мрази майка си?“. В такъв случай, повярвайте ми, това е истина.)

Но предполагам, че в крайна сметка няма значение. Мъжът или мрази майка си, или я обича прекалено много. Или мълчи като риба, та не можеш да разбереш с какво си имаш работа, или е от онези бърборковци, които направо ти казват с какво си имаш работа, но онова, с което се оказва, че си имаш работа, те плаши до смърт.

Накрая се получава абсолютна бъркотия и връзката постепенно се превръща в старателно отбягване на неудобните теми. Не исках да прозвучи толкова цинично, но не можах да се сдържа. Влюбваш се в човек, понеже подсъзнанието ти е харесало нещо в неговото подсъзнание, но както скоро откриваш, то е харесало единствено факта, че този човек е създаден да те наранява тъкмо по начина, от който най-много се страхуваш.

И най-неприятната част — да, има и такава — е, че дори да решиш, че си го разбрала, не си. Дори да решиш, че всичко ти е ясно, не е. Дори когато решиш, че най-сетне си изкарала проблема на съзнателно ниво, не си. Само така си мислиш. Дори сега сигурно смятате, че сте разбрали тези неща. Вероятно си мислите: „Да, бях точно като теб, но след това свърших необходимото, изгладих чудатостите в психиката си, открих подходящия човек, правим си заедно огледалните упражнения, премахнали сме проекциите си и съм щастлива.“ Не казвам, че не сте щастливи. Казвам само да внимавате с щастието. Защото то в повечето случаи е временно.

Разбира се, имам причина да ви разправям това. Онази вечер Нина Пийбъл предсказа, че Том ще се върне, но аз не й повярвах — изобщо, дори когато отчаяно ми се искаше. Бях живяла достатъчно дълго, за да знам, че те винаги се връщат при Нина, но невинаги при мен. Том обаче — виж ти, каква изненада! — го направи.

[1] Смъртоносна болест, вероятно бубонна чума, опустошила Европа и Азия през XIV век. — Б. пр. ↑

Петнадесета глава

Разбира се, по-късно разправих на Нина Пийбъл как Том цъфна на вратата ми и когато стигнах до бурканчето горчица в ръката му, тя заяви: „Какъв задник“. Честно казано, това ме пообърка. Тоест знаех, че Нина ще се ядоса, задето Том иска отново да го приема, въпреки че ми е изневерил и ме е напуснал заради Кейт Пиърс, но изобщо не бях подготвена, че горчицата ще я вкисне толкова. Всъщност, едва когато го превърна в такъв голям проблем, осъзнах, че този факт може да се погледне и от друг ъгъл. По онова време ми се струваше, че появяването с горчицата не е точно чаровно или остроумно, но достатъчно близо до чара и остроумието, за да бъде поне интересна подробност, която си струва да споделиш. И дори не забелязах горчицата, докато не зърнах изражението на Том. Трябваше да го видите. Опитах се да го опиша на Нина, за да смекча ефекта от горчицата, но тя не искаше и да чуе.

— Знаеш ли колко е лесно да добиеш тъжно и виновно изражение, когато си се отнесъл ужасно с любимия човек? — рече тя. — Адски е лесно.

Разбира се, двете с Нина често гледаме по различен начин на тези неща. Една от причините, поради които ми беше толкова трудно да остана приятелка с нея през всичките тези години бе, че тя казваше винаги едно и също за мъжа, с когото излизах в момента. „Можеше и по-добре да е“, това казваше. Винаги можеше да е по-добре. Друга нейна вбесяваща реплика беше: „Не ти трябва да бъдеш стара майка“. „Можеше и по-добре да е“ и „не ти трябва да бъдеш стара майка“ — какво се очаква от мен да правя с приятелка, която ми казва подобни неща? Защо ми е да слушам такива простотии?

(И тъй като сме подхванали темата, бих искала да подчертая, че искам да бъда стара майка. Много искам да бъда стара майка. Не завиждам на жените, които са родили рано децата си, ни най-малко. И не искам да слушам как проблемите ми ще бъдат далеч по-големи, отколкото са били вашите, как ще стана много по-дебела, провиснала и уморена, отколкото вие някога ще бъдете. Не искам да слушам колко млади ще бъдете, когато децата ви тръгнат в колежа и колко стара ще съм аз, когато дойде този момент за моите. Това е най-лошата и откачена женска конкуренция и право да си кажа, ми се гади от нея.)

Но както и да е. Говорим за Том, който цъфна на прага ми. Така. Онази събота сутрин се събудих в леглото на Мат. Беше ми приятно да се събудя до някого, дори това да е само Мат. Полежах минутка-две, загледана в тила му, а после станах, облякох се и тихичко се изнизах навън. По пътя към къщи спрях в пекарна „Метрополитън“ и си купих багел[1] с лук и чаша кафе. Когато свих зад ъгъла и излязох на Дилансей, съзрях Том. Беше седнал на най-горното стъпало пред кафявата кооперация и нещо в стойката му веднага ми подсказа защо е дошъл. „Виж ти, виж ти“, помислих си, докато прекосявах улицата към него. Сърцето ми биеше лудо и усещах кръвта чак във върховете на пръстите си, но мозъкът ми бе в състояние само да повтаря: „Виж ти, виж ти, виж ти. Я да видим какво става?“

— Липсваш ми, Алисън — рече Том.

Мълчах.

— Обичам те — добави той.

Продължавах да го гледам безмълвно.

— Не мога да живея без теб — завърши той.

— Очевидно можеш — казах. Сетне се почувствах толкова горда от думите си, че ги повторих. — Очевидно можеш.

Това е една от най-трудните части в целия разказ. Трудното е, че не мога да обясня защо веднага не строших някоя от глинените саксии на хазайката в главата му. Искам да кажа, той ме беше зарязал почти пред гостите; беше ми казал по телефона, че е влюбен в друга — а изведнъж ето го пак, седнал на стъпалата пред жилището ми, с бурканче горчица в ръка. Сякаш изминалите две седмици съществуваха само в някаква въображаема пролука във времето, той беше заседнал за известен период някъде между времето и пространството, но ето го отново тук, у дома — ура! — и дори носи горчицата! „Хайде, госпожичке Алисън, ви чувам да казвате. Не слушай този мъж. Не му доставяй това удоволствие.“

И все пак трябва да разберете, че отдавна чаках този момент и исках да видя как ще протече.

— Ужасно съжалявам, Алисън.

— Предупредих те каква е тази жена — рекох.

— Знам.

— А ти не ме послуша.

— Беше грешка. Огромна, огромна грешка.

— Още ли я обичаш?

— Алисън!

— Така ли е?

— Обичам теб — отговори Том. — Нуждая се от теб. Страшно съжалявам.

Скръстих ръце на гърдите си.

— Не — каза Том. — Не, не я обичам. Всъщност никога не съм я обичал.

Седнах няколко стъпала по-надолу, извадих багела от хартиената кесия и започнах методично да изчегъртвам крема сиренето с пластмасово ножче, докато от него остана съвсем тъничък слой. Мислех си, че това е много хладнокръвна постъпка: да се занимавам с багела си, сякаш не се случваше нищо особено. Сега ми се струва, че след като Том не бе проявил учтивостта поне лично да скъса с мен, а го беше направил по телефона, ми се искаше просто да го лиша от драматичността, която се надяваше да постигне. И все пак не мога да не призная, че изпитвах и известно задоволство. В този момент нямах абсолютно никаква представа как ще постъпя, но ще ви излъжа, ако ви кажа, че не съм изпитвала поне мъничко удовлетворение.

— И аз правих секс с друг — рекох накрая. — Искам да кажа, след като ти си отиде.

И отхапах голямо парче багел.

— Бройката ми се увеличи до трима — додадох. Сетне вдигнах поглед към него. — Не съм сигурна, че ще се спра на трима.

Том кимна замислено с глава.

— Алисън?

— Хм?

— Бих искал да се върна при теб.

Преглътнах хапката.

— Сериозно се съмнявам, че това ще се случи.

— Моля те, Алисън — каза Том. — Моля те.

През по-голямата част от връзката ни не исках да се преместя при Том и Том не искаше да се премести при мен, но всичко вървеше чудесно. Не исках да живея при него, защото държах първо да ми предложи, а Том не искаше да се нанесе при мен просто защото не искаше.

Така изминаха три години и половина. След това реших да направя компромис. „Когато заживее с мен, повече няма да може да живее без мен“, мислех си. Не твърдя, че съм можела да чета мислите му, макар че с Бони и Кордилия бяхме прекарали часове в празни размишления по темата, които любезно ще ви спестя. Но поне Том прие това като голяма отстъпка. Каза, че било все едно евреите да предложат на палестинците целия Израел. Сега, като се замисля, самата му съпротива ме накара да почувствам съгласието му като голяма победа.

В крайна сметка причината да заживее с мен бе не защото го искаше, нито за да спести пари от наема или дори за да ме направи щастлива. Просто приятелят му Дарън и жена му бяха решили да си имат бебе. Дарън и Том бяха състуденти от Дартмут, а след завършването си се бяха озовали във Филаделфия. Бяха много близки, всъщност като две приятелки, често се срещаха за дълги обяди и разговаряха по телефона, макар да ми хрумва, че някои от тези обяди с Дарън може да са били обяди с Кейт — дори и сега ми е неприятно, дето не зная фактите, а трябва да ги сглобявам по догадки. Но при всяко положение Дарън и Том бяха много близки. Дарън се запозна с жена си Уенди точно две седмици след като Том се запозна с мен. Шест месеца по-късно Дарън и Уенди заживяха заедно, а ние с Том продължихме да излизаме. Сетне се ожениха, а ние с Том продължихме да излизаме. Накрая решиха да имат бебе. Започнаха да правят секс в ден десети, ден дванайсети, ден четиринайсети и ден шестнайсети. Ако се уговорехме да вечеряме заедно в някой от тези дни, знаехме, че ще се яде късно, тъй като Уенди не обичаше да прави секс на пълен стомах. Предполагам, че ако съм търсела тревожни признаци, тук щях да намеря достатъчно, но аз не търсех тревожни признаци. Дори си мислех, че това е добре за Том — като гледа как Дарън преминава с лекота от един на друг жизнен етап, ще осъзнае, че може да се поотпусне, да има повече доверие на реката на живота. И ми се струваше, че действа, защото няколко месеца след като Дарън и Уенди започнаха с опитите да си имат бебе, Том ми каза, че иска да опита да живеем заедно. Точно така се изрази, съвсем ясно си го спомням: глаголът „опитвам“ висеше като някаква заплаха — и аз се съгласих.

Двамата си намерихме едно сладко апартаментче в онази част на Дилансей Стрийт, където имаше апартаменти, и се нанесохме. Дарън и Уенди донесоха червено вино и китайска храна на първата ни вечер в новия дом и четиримата ядохме от картонените кутии на пода в дневната, спорейки къде трябва да се сложи канапето. Три месеца по-късно Дарън се върнал по-рано от работа, влязъл в банята и заварил Уенди да седи на тоалетната чиния с тест за бременност в ръка. Чертичката била синя. Когато го зърнала, Уенди избухнала в сълзи. После и Дарън избухнал в сълзи. Останал с впечатлението, че преживяват хубав момент, но не било така.

Той дойде у дома по-късно същата вечер и ни съобщи новината. Уенди най-сетне била бременна, но искала да направи аборт. Двамата с Том бяхме сащисани. Та Уенди и Дарън правеха опити от осем месеца! Осем месеца сух, повърхностен, оплодителен секс преди вечеря, а изведнъж Уенди иска да направи аборт. Дарън седна на масата в кухнята и тримата започнахме да пием. Не преставаше да повтаря, че Уенди искала да убие неговото бебе, че това било и неговото бебе и какво право имала, а аз седях, кимах, носех бутилки „Ролинг Рок“ от хладилника и не казах единственото нещо, което постепенно ми ставаше толкова ясно, че не се чувствах в състояние да кажа нищо друго.

— Е, очевидно това не е бебето на Дарън — казах на Том по-късно, докато се приготвяхме за лягане.

— За какво говориш? — попита Том.

— Уенди бе в командировка в Акапулко.

— И?

— Преди шест седмици — обясних. — Спомням си го, защото същия уикенд ти имаше рожден ден.

— И?

— Пропусна полета си и се наложи да остане още.

Погледнах го да видя дали схваща; явно не схващаше.

— Помниш ли колко още?

Той поклати отрицателно глава.

— Още два дни — казах и разтворих ръце, за да покажа колко очевиден е изводът.

— Уенди е изпуснала един полет преди шест седмици и следователно това… — попита Том и повтори жеста ми.

— Това бебе щеше да излезе с „буенос диас“ на уста.

— Ти си луда — рече той.

— Дори нямаше да е бебе, а бамбино.

Стоях там и отчаяно се опитвах да си припомня още думички от часовете по испански в гимназията, но когато понечих да продължа, зърнах отражението на Том в огледалото в банята и млъкнах. Има моменти, когато трябва да бъда озаптявана и този бе един от тях.

Иска ми се да можех да ви кажа, че съм се оказала права за бебето, но никога не разбрах със сигурност. Уенди така и не ми каза. Научих обаче някои наистина ужасни подробности за техния брак, които ме изненадаха, тъй като винаги си бях мислила, че са щастливи. Разбира се, единственият начин да разбереш какво става в нечий брак е да разговаряш с двете страни, докато са в процес на скъсване. Има един прозорец от може би седмица или две, когато са склонни да ти кажат всичко. Дори смятам, че хората считат брачния секс за толкова ужасен, само защото чуват подробности за него от приятели, чиито бракове в момента се разпадат, а такива хора неизменно описват секса като нещо ужасно.

— Не е нормално да работиш толкова върху някого, за да получи оргазъм — каза Дарън на двама ни, два дни след като Уенди най-сетне го напусна. Беше дошъл в апартамента ни да се напие. — Все едно правиш ядрена бомба. Пъхнал съм се там долу, опитвам се да съединя жълтата и червената жичка, глася задействащия механизъм, напъвам се да си спомня как съм го направил последния път и сетне, в приблизително четиридесет процента от случаите, успявам.

— На моменти стигах дотам, че предпочитах да чета книга — довери ми Уенди по-късно същата седмица, докато обядвахме заедно. — И дори не беше нужно да е интересна.

— Аз дори не харесвам големи цици — оплака ни се Дарън.

— Все си повтарях, че сексът не е всичко — каза ми Уенди.

— Липсва ми — изломоти Дарън, вече пиян. — Обичам я.

— Не мисля, че някога съм го обичала — заяви Уенди, като бучкаше салатата с вилицата си.

— Как така никога не си го обичала? — я попитах. — Та ти се омъжи за него. Не може да не си го обичала.

— Сега, като се замисля, не съм.

— Може би вече не го обичаш — настоях. — Може би тогава си го обичала, но в даден момент си престанала.

— Не — отвърна Уенди. — Спомням си как вечерта, преди да се оженим си мислех, че не обичам този мъж.

— Наистина ли?

Уенди кимна.

— Само че беше прекалено късно. А после се оженихме и стана наистина прекалено късно. Но един ден моята секретарка влезе при мен и ми каза, че ще се развежда. Просто така, в единия момент е омъжена, а в следващия е свободна. Докато стоеше пред мен, хълцайки неудържимо и молейки за няколко допълнителни дни отпуск по семейни причини, имах чувството, че облаците се разпръскват и всичко отново се прояснява.

Същата вечер, когато се върнах у дома, разказах на Том за обяда си с Уенди. Той седеше на плота и разлистваше „Сайънтифик Америкън“, а аз правех пиле с лимон и му додявах с теориите си. Казах му, че може би бременността е извикала у Уенди спомени за майка й, която я е напуснала като дете, и вместо да се пребори с тези си чувства, е решила да направи аборт; вместо да се пребори с тях, е предпочела да напусне Дарън.

— Не разбирам — рече Том. — Още ли мислиш, че бебето не е било от Дарън?

— Вече не съм сигурна — отвърнах. — Но всъщност няма значение чие е бебето. Дори и да беше от Дарън, съм почти убедена, че има и някой друг.

— Ти винаги си убедена, че има и някой друг — отбеляза Том.

— Знам, но не затова го казвам сега.

— А защо го казваш?

— Защото Уенди е прекалено щастлива, следователно не може да си няма някой друг.

— Може би е като да си извадиш зъб — предположи Том. — Може би затова е щастлива.

Помислих малко върху това.

— Може да не е истинска връзка. Може да я сгрява само идеята за някой друг.

— Винаги има идея за някой друг — рече Том.

— Не, няма.

— Има.

— При мен няма — казах. — Защо? Да не би в твоята глава да се върти идея за някоя друга?

Том само ме погледна.

— Няма нищо — рекох. — Просто исках да знам.

— Не смяташ ли, че е някак нереалистично ти, Алисън Хопкинс, да притежаваш абсолютно всички положителни женски качества на света и аз никога да не си помисля за друга жена? — попита Том.

Не отговорих.

— Проблемът не е в идеята — продължи Том. — Проблемът е в действията по тази идея.

— Я да те питам нещо — казах, докато пердашех пилето с чукчето за пържоли, — за Кейт Пиърс ли става дума?

Том въздъхна тежко.

— Отговори ми само с „да“ или „не“.

— Алисън…

— Защото, ако тя е идеята, имаме проблем.

— Нямаме проблем — рече той.

— Добре.

Почти се гордея със себе си, когато си спомням моменти като този. Поне не бях пълна глупачка. Поне не бях съвсем на тъмно. Разбира се, по-късно, когато Том ме напусна, съпругът на Бони, Лари, ме попита дали съм усетила някакви признаци. Отговорих отрицателно, но това беше лъжа; апартаментът беше пълен с такива. По-късно ги открих до един и всеки следващ ме ядосваше още повече. Ядосвах се, че не се бях поразровила по-рано, преди Том да си отиде, за да мога един ден да го посрещна на вратата с цяла пачка сметки от кредитни карти, пълни с уличаващи разходи, и да поискам обяснение. Това щеше да е ужасна постъпка, не ме разбирайте погрешно, но поне нямаше да се чувствам като глупачка. Не че това щеше да компенсира болката от изневярата и изоставянето, но беше по-добре от нищо.

Това е една от най-лошите страни на изневярата: кара те да се чувстваш пълна глупачка. Сетне, когато двете с Нина Пийбъл обядвахме заедно, тя не престана да повтаря: „Трябва да си знаела. Част от теб трябва да е подозирала нещо.“ Мога с ръка на сърцето да кажа, че не съм. Не знаех. Не че съм гледала в друга посока, просто не видях нищо. Някак потъваш в ежедневието на връзката, разговаряш с другия за работата и живота, докато си миеш зъбите до него, и просто през ум не ти минава, че той, макар и потънал в същото това ежедневие с теб, си има и един изцяло отделен живот, за който не подозираш нищо. Просто не ти се струва възможно. Това не подлудява ли човека? Не го ли изкарва от релси? Дори и сега, когато знам за случилото се, ми е почти невъзможно да повярвам. Понякога ми се иска да бях изневерила някому, за да вникна в психологията на този акт, но истината е, че даже не мога да си го представя. Разбира се, не мога да си представя как ще живея с такава вина, но още по-трудно ще ми е да запазя тайната. Никак не ме бива в пазенето на тайни. Преди шест години, както си вървях по Саут Стрийт, до мен се приближи едно старче с тюрбан. Каза ми на колко години ще умра (на деветдесет и пет), че ще умра от инфаркт в съня си, че не бива да си подстригвам косата или режа ноктите във вторник, че всъщност вторниците са моите нещастни дни, че ме чака голям късмет, и неусетно, както пишеше разни неща на жълти листчета, смачкваше ги и ми ги пъхаше в юмрука, ми измъкна осемдесет долара на банкноти по двайсет и ми връчи малко оранжево мънисто.

— Пъдиш късмета си, когато приказваш — рече накрая той. — Не пъди късмета си. Не казвай никому какво се случи днес.

Имах чувството, че ще експлодирам. Да не казвам на никого? Не съм направила и едно нещо в живота си, без да кажа на някого. Но по някаква причина този път не го направих и цели шест години пазих тайната за дребния индиец мошеник. Тайната ме изгаряше отвътре, пареше и пареше, но сега установявам, че съм ви я издрънкала.

Но дори без това за тайните, истината е, че не мога да си представя да изневеря на някого. Да не би дълбоко в себе си да смятам, че това ме прави по-добър човек? Боя се, че да. Случва ли се от време на време да се наслаждавам на собственото си морално превъзходство? Абсолютно. Но това може да се погледне и по друг начин. Може би единствената причина да не съм станала по-лоша е, че се страхувам да бъда такава. А когато страхът те поддържа добра, когато страхът те държи далеч от неприятностите, това не се брои за добродетел, нали? Ти си просто една плаха, пъзлива личност, която води безопасния си животец, и мисълта, че подобно съществуване изисква някакъв морален кураж, е просто… ами пълна глупост.

[1] Багел (евр.) — твърдо геврече, замесено с мая, варено и след това запечено. — Б.пр. ↑

Шестнадесета глава

Колкото и ядосана да бях от цялата тази работа с Том и Кейт, вероятно се досещате, че през цялото време съм била напълно подготвена да го приема обратно. Това, че никога не съм имала съмнения по този въпрос, всъщност е доста странно — винаги съм се смятала за една от онези жени, които гонят мъжа при първата подобна издънка. Неведнъж съм споделяла тези си схващания с Том. Казвала съм му, че знам за жени, способни да прощават сексуални прегрешения, жени, които се задоволяват да запратят една чиния по главата на любовчията и след това опитват отново да закърпят връзката си, но аз не съм от тях. И си вярвах. Честно. Като че ли бях изградила цяла една страна от характера си около идеята, че не съм от жените, които биха търпели подобни неща, но ето че сега, пред лицето на реалността, се оказваше, че съм точно от тях. Явно трябваше да си направя пълна преоценка.

С което в никакъв случай не искам да кажа, че съм смятала да улесня положението за него. Тъкмо обратното. След малката сцена на стъпалата пред кооперацията отпратих Том. После влязох в апартамента, обадих се на Бони и Кордилия и трите се срещнахме за обяд.

— Казах му, че имам нужда от малко време, за да помисля — осведомих ги, след като се настанихме на масата.

— И наистина имаш нужда — рече Кордилия.

— Казах му и че съм правила секс с друг. След като ме е напуснал.

— Наистина ли му го каза? — попита Бони.

— Да — отвърнах.

— И той какво? — поинтересува се Бони.

— Всъщност нищо. Попита дали може да се върне.

— Явно е мръднал, щом смята, че може да се върне — изсумтя тя.

— Знам. И аз това му казах.

— Добре.

— След това ме попита дали не може да направи нещо, каквото и да е, и аз отговорих: „Ами предполагам, че да опиташ отново да ме спечелиш“.

Бони приглади жълтия пуловер над огромния си корем (отново бе бременна) и кимна одобрително.

— Това ли искаш? — попита Кордилия.

— Не знам какво искам — отвърнах.

Тя ме погледна изпитателно.

— Не мисля, че е от значение какво искам — добавих.

— Разбира се, че е от значение — каза Кордилия.

— Иска ми се нищо от това да не се е случвало — поясних.

— Добре — рече тя. — Кое от желанията ти може да се осъществи, без да е в разрез със законите на времето и пространството?

— Не знам — отвърнах. Сетне помислих малко. — Имам чувството, че това е нещо строшено, съсипано и колкото и да го поправяме, никога няма да стане както преди.

— Ще бъде по-хубаво от онова, което имаше преди — обади се Бони. — Преди той ти изневеряваше.

— Може да е по-хубаво от онова, което имах преди — казах, — но няма да е по-хубаво от онова, което си мислех, че имам.

И това бе едно от нещата, които най-силно ме дразнеха. Започвах да свиквам с факта, че съм живяла в един сън, че онова, което смятах, че става между нас, и действителността са две различни неща, но някак не можех да приема, че това преминаване към действителността е хубаво нещо. Имам проблем с нея дори при най-благоприятни обстоятелства, а тези изобщо не можеха да се нарекат такива.

— Поне преспа с друг, докато него го нямаше — ми каза Кордилия.

— Сега не съжаляваш ли мъничко? — попита Бони.

— Че защо да съжалявам?

— Защото, ако се съберете с Том, докато си жива, в главата ти ще се върти един филм с участието на другия.

— Хей, че този филм ми харесва — рекох. — Бих си купувала билети, за да го гледам.

Кордилия стана да отиде до тоалетната, но направи няколко крачки, върна се до масата и ме погледна.

— Само недей да бъркаш връщането на Том с победа — рече тя.

— Какво искаш да кажеш? — попитах.

— Направих тази грешка е Джонатан — обясни Кордилия. — Връщаше се при мен с подвита опашка, аз се чувствах, сякаш съм спечелила, сякаш съм победила другата в нещо като състезание, а всъщност отново се събирах с един абсолютен задник.

И тръгна към тоалетната.

Бони се пресегна над корема си и масата и ми стисна ръката.

— Всичко ще е наред — рече. — Знаеш го, нали?

Аз само свих рамене.

— Обещай ми нещо — каза Бони.

— Какво?

— Обещай ми, че този път ще я караш по-бавно.

— Разбира се — отвърнах. — По-бавно. То е ясно.

Същата вечер Том мина да си вземе стиковете, понеже щял да играе голф рано сутринта. Осем минути по-късно бяхме в леглото. Знам, че бяха осем минути, защото, когато на вратата се позвъни, часовникът в дневната показваше 9:13, а сетне, докато бях коленичила на леглото в спалнята и си свалях полото, погледът ми случайно попадна върху този на тоалетката и беше 9:21.

И така, правихме секс. Докато правихме секс онзи първи път след завръщането му, мислех за много неща, но главното беше дали го правим както преди и ако не, кое точно се е променило. Съзнавам, че звучи зле, но беше по-силно от мен. Склонна съм да смятам, че Мат е виновен или ако трябва да бъдем точни, виновна е историята, която ми разправи за един свой подобен проблем. Ето и самата история. Когато бил за първа година в колежа, приятелката му Дейзи заминала с приятелката си в Пуерто Рико за пролетната ваканция. Трябва да отбележа, че Мат и Дейзи започнали като една от онези странни колежански двойки, които още на третата седмица от първата година достигат почти брачно ниво на интензивност и затвореност, а сетне просто продължават да поддържат темпото, готвят заедно спагети и си разменят джинсите. И така, Дейзи се върнала от ваканцията в Пуерто Рико и двамата с Мат си легнали. По едно време тя го накарала да се обърне по корем и — съжалявам, но няма благопристоен начин да го опиша, затова ще се задоволя с клиничната точност — започнала да стимулира ануса му с език. По думите на Мат някъде в дъното на съзнанието му завила предупредителна сирена. На която той предпочел да не обръща внимание. Не попитал Дейзи как така изведнъж му излиза с този дързък трик. Не поискал незабавно спиране на процедурата, за да я върти на шиш, докато не му каже какво е станало в Пуерто Рико. Просто продължил да лежи кротко, наистина. (Чудите се откъде зная това? Е, мъжете могат да бъдат ужасно недискретни, когато ги притиснеш. А аз винаги ги притискам.)

След като свършихме, Том каза няколко неща, каквито се казват в подобни ситуации, и заспа. Останах да лежа, загледана в тавана. Нямаше нови трикове. „Е, добре, помислих си. Може би Кейт Пиърс е жената–с–която–Том–е–трябвало–да–преспи–за–да–осъзнае–колко–много–ме–обича. По всичко личи, че ще си остана с трима.“ После се запитах дали бих могла да се омъжа за човек, който ми е изневерил. Дали това би било умен ход. Реших, че вероятно не. Запитах се и дали фактът, че това не е умен ход, би ме спрял. Вероятно не.

Много неща са казани за жените над трийсет, които искат да се омъжат, и не съм сигурна, че мога да добавя нещо ново. И все пак се смятам за нещо като експерт по темата, дори само заради факта, че тревогата, която повечето жени започват да усещат към, да кажем, двайсет и девет годишна възраст, мен ме затресе на тринайсет. И започна да се трупа. Толкова отдавна се страхувах да не остана неомъжена, че май не можех да бъда отговорна за поведението си, когато ставаше дума за тези неща.

В евангелистката субкултура към неомъжените жени изпитват определен вид съжаление и презрение, каквито доминиращата култура — дори с помощта на периодичните статии в списание „Тайм“ за увеличаващите се случаи на стерилитет и статистиката, че на всеки шест неомъжени жени се пада по един мъж, или женомразката простотия за четиридесетгодишните стари моми и самолетните катастрофи — не може и да се надява, че ще достигне. Защото, ако една евангелистка не съумее да си намери съпруг, това се счита за абсолютна трагедия. При обикновената неомъжена жена трагедията, поне в очите на страничните хора, изглежда по-смекчена. Смекчава я фактът, че тя се запознава с нови мъже, ходи на забавни екскурзии, целува се по тъмните коридори, когато е на купон, събужда се до обещаващи непознати и яде доставена готова храна в леглото си със стари гаджета след полови сношения, започнали с фразата „това не е добра идея“. Животът й може на моменти да е тъжен, самотен и страшен, но поне е интересен. Но при доброто евангелистко момиче не е така. На нея по рождение й е отредено да бъде слугиня в патриархата, с огромни форми за кекс в кухненския шкаф и сушени цветя на полицата над камината си, винаги бодра, винаги весела, винаги спретната, с изящна реч и благопристойно държание. И всичко това, надявайки се, въпреки малкия шанс, че ще срещне мъж, който вярва в подходящите неща по подходящия начин и който освен това е интелигентен, мил, забавен, хубав… забравих останалите дванайсет качества. Искам да кажа, достатъчно трудно е да намериш някой, с когото да искаш да прекараш живота си, но си повече или по-малко принудена да стесниш кръга до шестимата странни ергени, шляещи се пред църквата в неделя сутрин — единият от които някак твърде преднамерено прилича на Исус. И положението започва да добива привкус на безнадеждност. Затова хич не е случайно, дето на двайсет и пет годишна възраст най-сетне се навих да правя секс. Просто част от мен прие, че щом Бог е решил да ме закопае с някой откачен, то поне ще опитам от секса.

Все си мисля, че съм казала всичко, което може да се каже по темата, че съм я изцедила докрай, но очевидно не съм. Също така виждам, че се доближавам опасно до резкия тон — качество, което са ми казвали, че никак не ми отива — но просто не мога другояче. А, да. Няколко месеца преди да се случи всичко това, срещнах една стара семейна приятелка, която има дъщеря на моята възраст. Двете с дъщерята ходехме заедно на църква, пеехме заедно в хора и бяхме заедно по лагери. Макар че не сме се чували от години, все още я считам за своя приятелка. Та майка й ми каза (съвсем нехайно, всъщност докато чакахме светофарът да светне зелено) как дъщеря й все казвала, че се надява да се омъжи, преди да дойде Исус, защото не искала да пропусне шанса си да прави секс. И се засмя. Това повдига най-различни въпроси: не най-маловажният, от които е, защо тази жена почувства нужда да ми каже, че трийсет и две годишната й дъщеря още е девствена. Причината да го спомена обаче е, че се чувствам така почти от дете. Имах нужда да се омъжа час по-скоро — по простата причина, че не исках Исус да се върне, преди да съм правила секс, а не ми беше позволено да правя секс, преди да се омъжа. Затова трябваше да се омъжа, преди да се е върнал Исус, което всеки знаеше, че може да се случи всеки момент. Като крадец в нощта. Да, това идеално обобщава някои мои подозрения за секса — че е нещо изключително важно и в никакъв случай не бива да го пропускам — както и доста спокойната ми убеденост, че не след дълго Исус Христос ще се покаже на небето откъм изток, окъпан в сиянието на славата и с меч в ръка, и ще започне Армагедон. (Какво точно ще се случи сетне, зависи от религията на отделния човек, но по един въпрос като че ли всички са единодушни — че повече няма да има секс.)

Истинско чудо е, че след всичко това съм способна на нещо поне приблизително нормално. Ако започнете оттам, откъдето започнах аз (да чакате Исус да се върне на земята, за да оповести края на света) и накрая се окажете там, където се намирах в този момент от живота си (в леглото, след като сте правили секс с приятеля си, който живее с вас, но иначе през последните пет месеца се е чукал като невидял зад гърба ви), ще откриете, че сте в коварно положение и не можете да вярвате на инстинктите си. И то не само да им вярвате — не можете дори да ги откриете. Нямате никаква представа къде са. Дори и сега не съм сигурна какво би направила една жена със здрави инстинкти в моето положение. Винаги съм се възхищавала от жени, които имат вродено усещане, които притежават земната женска мъдрост, неподвластна на логиката, разума и рационалната мисъл. Всички инстинкти, които може да съм имала, са били изцедени от мен много отдавна и се страхувам, че съм останала с една система, в която всичко дава леки отклонения.

Седемнадесета глава

На другата сутрин се събудих от кошмар. Огледах се, съзрях спящия до мен Том и това толкова ме стресна, че почти си забравих съня. Сетне полежах и той постепенно се върна в паметта ми.

Когато Том се събуди, му разказах съня си. После започнах да го тълкувам, използвайки принципите на Юнг, които бях научила от Джанис Финкъл. Но преди да успея да се развихря, той ме прекъсна:

— Ами че ти си всички в този сън.

— Части от мен, да — отвърнах.

— Приела си ролята едновременно на млад негър, старица и бебе, което всъщност представлява една огромна глава.

— А освен това лодката и водата — добавих. — И ще постигна психично здраве, когато най-сетне приема, че съм и акулата.

Том ме изгледа някак странно.

— Какво? — попитах.

— Не знам — отговори той, изтърколи се от леглото и тръгна към банята.

— Какво? — попитах отново.

— Може би човек не бива да бъде собственото си хоби — извика Том от банята.

— Какво би трябвало да означава това? — извиках в отговор.

Том не отговори. Станах от леглото и отидох до банята, където се облегнах на касата да го гледам как си мие зъбите.

— Аз съм моето хоби — казах накрая.

Том ме погледна в огледалото.

— Не чета популярна психология — отбелязах.

— Вече — подчерта Том и изплю пяната. — Вече не четеш популярна психология. Но всичко е тук. — Той се почука с показалец по слепоочието.

— Не мислиш ли, че ти е малко рано да ме обиждаш?

— Не исках да прозвучи като обида — рече Том, — а като наблюдение.

Повдигнах едната си вежда към него, но реших да не задълбавам.

— Разкажи ми един от твоите сънища.

— Вече сме минавали по този път — отвърна Том.

— Само един мъничък.

— Аз нямам сънища — рече той.

— Всеки има сънища.

— Аз не помня моите. Но дори да ги помнех, не би имало значение, защото щях веднага след събуждане да си казвам, че е било само сън.

Това ме навежда на мисълта, че май не съм ви обяснила достатъчно добре едно нещо за Том: факта, че е напълно не-невротизиран. Не-невротизираните хора ме очароват, но не по някаква полезна причина, не защото се стремя да стана като тях. Целта ми е само една: да ги направя откачени като мен. Мисля, че това често се случва. Мисля, че когато един невротик се хване с един не-невротик, невротикът неизменно вярва, че нормалният потиска вътрешния си смут, и съвсем преднамерено се залавя да го освободи. Аз опитах с Том. Повярвайте ми, опитах. Сега, като се замисля, това е може би единственото положително нещо, което мога да кажа за забежката на Том с Кейт Пиърс. Тя му даде така нужния подтекст. Даде му уязвимо място. През цялото време си бях мислила, че Том просто ще си живее живота, ще ходи на работа, ще чете научни списания, ще играе голф и ще полага всички усилия да не се ожени за мен, а сега се оказваше, че това не е вярно. Сега вече имаше цялото това нещо, което да чопля.

Разбира се, възможно е да не съм напълно честна към Том. Нищо чудно личността му да е много по-дълбока и сложна, отколкото изглеждаше, а аз просто да съм я пропуснала, както очевидно бях пропуснала да забележа много от нещата, които ставаха между нас. Единият от проблемите бе, че никога не знаех какво си мисли. Никога не съм знаела и какво чувства, но това с мисленето ме разстройваше повече, понеже го смятам за основата на всичко. И ако трябва да бъда напълно откровена, вероятно истината е, че Том винаги ми е бил малко мъгляв. Не че ме е изненадвал, показвайки нови и неочаквани страни от личността си. По-скоро бе неразбираем. Това звучи много по-зле, отколкото възнамерявах, но не се сещам за друг начин да го изразя. Отначало, когато тръгнах с Том, се обадих по телефона на сестра си Мередит и й разказах всичко за него. Няколко месеца по-късно тя пристигна със самолет по работа и тримата излязохме на вечеря. Когато Том отиде до тоалетната, се обърнах към Мередит и я попитах какво мисли. „Изглежда мил“, отвърна тя. Кимнах й да продължи. „Не е какъвто си го представях“, добави Мередит. И когато я притиснах да обясни, се предаде: „Добре де, въобще не е такъв, какъвто ми го описа.“ Въобще не бил, какъвто съм го описала? Възможно ли беше? Не бях мислила за това от години, но сега, като се сещах, ми ставаше чудно.

Има още нещо, за което не бях мислила от дълго време, но предполагам, че след като ми е дошло на ума, трябва да ви го кажа. Свързано е с Кейт Пиърс. Вероятно може да се нарече историята на Кейт Пиърс по отношение връзката ми с Том. Всичко, както често се случва, започна с една снимка.

Няколко седмици след като станахме гаджета, бях в апартамента му и разглеждах един албум със снимки. Албумът на Том е типично мъжки, пропуснати са големи периоди от живота му, а отзад все още има много празни страници. Човек остава с впечатлението, че притежателят е лепил пестеливо произволни снимки, изпратени му от приятели по пощата, и когато стигне до последната страница, ще умре.

— Коя е тази? — попитах го, когато стигнах до въпросната снимка.

— Кейт.

— Хубава е — отбелязах.

И наистина беше. Имаше големи кафяви очи, дълга кестенява коса и някаква детинска крехкост, от която ми се повръщаше.

— Колко време сте били заедно? — попитах.

— Три години — отвърна Том.

— Доста е.

— Беше в колежа.

— Три години в колежа е доста време — рекох. — С какво се занимава тя сега?

— Не знам. Не сме се чували от десет години.

— Защо? — попитах.

— Нещата приключиха зле — отговори той.

— В какъв смисъл?

— Сега не ми се говори за това.

Продължих да прелиствам албума. По-късно същата вечер отново повдигнах въпроса за Кейт и с Том проведохме следния разговор:

— Значи все още имаш чувства към нея?

— Мисля, че би било странно, ако нямах никакви чувства към нея.

— Още ли я обичаш?

— Дори не знам какво означава това — рече той.

Разбира се, веднага трябваше да го попитам какво иска да каже с думите, че не знае какво означава това. Трябваше да го притисна с въпроса коя точно част не разбира. Но бяхме съвсем в началото на връзката си, може би на четвъртата седмица, а човек не казва такива неща в началото на една връзка. Не съм сигурна дали се казват и в средата. Вероятно в края може да ти се размине, не знам, но ако си като мен, просто пъхаш информацията някъде в дъното на съзнанието си и правиш всичко възможно да забравиш, че е там. И аз почти я бях забравила — за мен Кейт Пиърс не беше нищо повече от едно име. Име, което бе предизвикало тъжен, разсеян поглед в очите на новото ми гадже преди много време; поглед, който реших да изтълкувам като копнеж по младостта, по колежанките, които мятат стикове за лакрос по невъзможно зелени поляни — по миналото въобще, а не по нея конкретно.

Две години по-късно. Събота. Двамата с Том купувахме продукти от едно малко магазинче на Пайн Стрийт. Продуктите бяха за неговия апартамент, аз просто му правех компания. Стигнахме до касата. Том прекара картата си през устройството и набра своя таен код. Беше 5283.

— Сам ли си избираш код, или ти го дават от банката? — попитах невинно, сякаш просто поддържах разговора, докато чакаме.

— Аз си го избрах — отвърна Том и изведнъж доби странен израз на лицето.

Това бе всичко, само един странен поглед, но в този момент разбрах. Разбрах.

— Боже мой! — рекох.

Том си взе покупките и излезе от магазина. Последвах го.

— Не мога да повярвам — казах.

— Моля те, Алисън, не прави световен проблем от това.

— Не правя световен проблем.

— Имам го още от колежа. Не означава нищо — рече той.

— Отговаря на „Кейт“. Ти пишеш името на Кейт.[1]

— Но отдавна вече не влагам нищо.

— Не в това е въпросът.

— А в кое? — попита Том.

Е, аз знаех в кое е въпросът. Много добре знаех. В това, че Том набираше името на Кейт всеки път, когато застанеше на банкомат. Става дума за определен вид преданост, определен вид любов, на каквато през последните две години бях смятала, че не е способен, а сега се оказваше, че е напълно способен, само че не към мен. В това беше въпросът. Но нямаше да го кажа на Том. В никакъв случай. Защото не исках да разбере, че в това е въпросът. Том ме обичаше. Знаех, че ме обича. Обичаше ме, но си имаше своите проблеми. Емоционален багаж. А то всички имаме проблеми, нали? Всеки носи своя багаж. И имайте предвид, че по времето, когато се случи този обезпокоителен дребен епизод, Кейт Пиърс беше сравнително абстрактен проблем. Та той не беше разговарял с нея повече от десет години. А и аз отдавна се бях отказала от идеята да бъда нечия първа, последна и единствена любов. Струва ми се, всеки трябва да се откаже от нея, ако не успее да свърже живота си със своята ученическа любов, а на света няма нищо по-отегчително от човек, който е свързал живота си със своята ученическа любов.

— Не знам в кое е въпросът — казах на Том и се разплаках. — Просто ми стана неприятно.

Том смени кода си с моята рождена дата и връзката ни продължи.

Може би се чудите дали онова между Том и Кейт Пиърс е било истинска любов. Тази възможност неведнъж ми е минавала през ума. Тоест десет години след като са скъсали, той продължаваше да набира името й на банкомата всеки път, когато му трябват пари. Нещо като съвременен вариант на това да дълбаеш постоянно нечии инициали в кората на дърветата. И бих искала да мисля за себе си, че не съм от хората, които ще застанат на пътя на истинската любов, дори когато това означава, че човекът, с когото съм в момента, ще отиде при друга. Двамата с Том проведохме само един разговор за Кейт, след като се върна, само един разговор по същество и той се занимаваше именно с този въпрос. Една вечер през тази първа седмица го накарах да седне на канапето и му казах да си помисли за това. Защото може по-късно да съжалява. Може да я обича, да се нуждае от нея, през цялото време да е искал само нея. И Том ме увери, че не е така. Каза, че не ставало дума за любов. Не ставало дума за Кейт. Дори, като се замислел, не ставало дума и за секс. „Тогава за какво?“, сигурно се питате. Ами не каза. Спомням си, че хвана ръката ми и я целуна няколко пъти. Каза ми, че ме обича. Отвърнах му, че и аз го обичам. Поседяхме мълчаливо няколко секунди.

— Свършихме ли вече? — попита накрая Том.

— Да — отговорих. — Разбира се.

Той пусна ръката ми и включи телевизора.

[1] Буквите от името Кейт (K-a-t-e) се намират на клавиши 5-2-8-3 на мобилните и стационарните телефони. — Б.пр. ↑

Осемнадесета глава

Следващата събота отидох в редакцията да си разчистя бюрото. Не исках да срещам никого и отначало ми се стори, че съм успяла, но очевидно не бях. Защото в стаята влезе Хенри. Влезе и без да каже дума, се стовари на оръфаното канапе, което Мат беше намерил подпряно на бордюра на няколко пресечки от редакцията.

— Това канапе имаше бълхи — казах накрая.

— Аз също — отвърна Хенри.

Бръкнах дълбоко в най-горното чекмедже на бюрото си, извадих стара чекова книжка от банка „Мелън“ и започнах да късам чековете и да ги хвърлям в кошчето за боклук.

— Кога? — попитах.

— Какво кога?

— Кога си имал бълхи?

— Всъщност никога — отговори Хенри. — Просто се опитвах да завържа разговор.

Той се изпружи на канапето.

— В колежа един познат на име Джуд имаше канапе, което беше пълно с въшки.

Не отговорих.

— А веднъж намерих на чичо си кърлеж — додаде той.

Откъснах последния чек и вдигнах поглед към Хенри.

— Всичко това не ти ли се струва странно? — попитах.

— Не, всъщност не.

— А би трябвало — рекох. — Би трябвало да ти се струва странно.

— Мисля, че ти си малко странна — усмихна се Хенри.

— Аз съм по-нормалната от двама ни, Хенри. А рядко съм по-нормалната.

Извадих най-долното чекмедже и го обърнах върху кошчето. Няколко стари шноли паднаха на линолеума и аз се наведох да ги вдигна.

— Винаги ли анализираш нещата, докато ги преживяваш? — попита Хенри.

— Ние вече не преживяваме нищо — отвърнах. — И да, така правя.

— Съжалявам за работата ти — рече Хенри.

— Не за това говоря.

— Говориш за онова на гара Рединг.

— Да.

— Разбирам.

— Особено ми хареса онзи момент, когато ми стисна рамото.

— Така ли направих?

Кимнах.

— Никога не ми се е случвало някой да ми стисне рамото, след като е скъсал с мен.

— Аз не съм скъсал с теб — рече Хенри. — Казах ти, че според мен не си за моята уста лъжица. Има разлика.

— Така ли?

— Така. И макар това да е само една техническа подробност, не съм казал нищо, с което да обявя официално скъсването ни.

— Значи си ми го казал, за да не те чакам през следващите трийсет години с надеждата, че ще се появиш на вратата ми и отново ще правим секс?

— И да подскачаш при всяко позвъняване на телефона.

— И постоянно да си бръсна краката.

— Да — отговори Хенри и ми се усмихна. — Просто се опитах да ти го спестя.

— Много мило от твоя страна.

— Благодаря.

— И си връщам думите назад.

— Та ти не си казала нищо.

— Вземам си назад всичко, което съм казала за теб наум. В периода, когато те мразех.

Отидох до библиотечката и започнах да преглеждам книгите. Усетих, че Хенри ме гледа.

— В шести клас ходех да се пързалям всяка събота — казах. — Един ден забелязах, че едно много симпатично момче не сваля очи от мен. Минаваше с кънките си покрай мен, зяпаше ме, пак минаваше, пак ме зяпаше и с всеки изминал път вълнението ми нарастваше. Един ден се приближи до мен, изравни темпото си с моето и… — Както винаги, когато разправям тази история, тук направих пауза. — … попита: „Ти момче ли си или момиче?“.

Хенри се засмя.

— Това не е истинска случка.

— Истинска е. А после, когато майка дойде да ме вземе, се разплаках, разправих й какво се е случило и тя знаеш ли какво ми отговори?

Той поклати отрицателно глава.

— Рече: „Казал го е, защото кънките ти са черни“. Нямахме много пари и братовчед ми, ми беше подарил старите си кънки.

— Добра майка имаш — рече Хенри.

— Да.

— И историйката си я бива.

— Знам — отвърнах. — Но причината да ти я разправям, е, че официално те поставям в тази категория.

— В коя категория?

— Хора, които просто минават покрай мен на ролкови кънки.

Сложих последните няколко книги в кашона и казах на Хенри, че си тръгвам. Той стана от канапето, взе кашона ми под мишница и го понесе към коридора.

— Знаеш ли какво ще стане с теб, Хенри? — попитах.

— Какво?

Вдигнах поглед към него.

— Накрая ще си намериш жена, която ще може да се справи с такъв проблем.

Свалих една стара снимка на Уди Алън от стената и изгасих лампата. Когато слязохме долу, взех кашона от него и му благодарих, че го е носил. Стояхме пред сградата. Знаменцето на „Филаделфия Таймс“ се полюшваше лениво на вятъра.

Хенри улови погледа ми и съвсем подчертано не извърна очи. Не умея да се справям с подобни ходове — многозначителните погледи — и този път не бе по-различно.

Усмихнах се, Хенри също се усмихна и накрая се разсмях. Просто не можах да се сдържа. Сведох поглед към тротоара.

— Бих искала да ти задам един въпрос — рекох.

— Това последният въпрос ли ще е? — попита той.

— Ами сега си отивам вкъщи, ти си отиваш вкъщи, а и вече не работя за теб, следователно да, това е последният въпрос. И бих искала да си напълно честен, дори да ти се струва, че може да ме обидиш.

— Давай.

Помълчах, за да го формулирам по най-добрия начин.

— Какъв секс би казал, че сме правили по времето, когато го правехме?

— Какво имаш предвид? — попита Хенри.

— Добър, лош, среден. Какъв беше?

Хенри вдигна поглед към небето, сякаш търсеше най-подходящата дума в облаците.

— Забележителен — каза накрая.

— И аз така си помислих.

Сетне спрях едно такси и се отправих към дома.

Седях в таксито с кашона на седалката до мен. Чувствах се добре. Хенри се беше оказал приятен за запълване на времето. Нещо като прелестен сладкиш, който си изяла някъде в чужбина, където знаеш, че никога повече няма да се върнеш. Някои хора минават през живота ти, но не бива да се вкопчваш с тях — просто вземаш, каквото ти дават, и се опитваш да им дадеш нещо в замяна. „Може би това е израстването — помислих си. — Да не се вкопчваш в нещата. Дори в работата си.“ Чувствах, че започвам да я прежалвам, което беше хубаво, тъй като и без това вече я нямах. Щях да си намеря друга. А сега, след като Том се беше върнал, нещата се нареждаха по местата си. Погледнах през прозореца и се усмихнах самодоволно. Забележителен.

Погледнах към кашона до мен. Най-отгоре лежеше настолният ми календар, чиито листове се развяваха от нахлуващия през прозореца вятър. Колко време беше минало от онази вечеря у дома? Посегнах и прелистих страниците. Малко повече от три седмици. Не можех да повярвам. Имах чувството, че е станало поне преди две години. Продължих да прелиствам бавно, прекарвайки през главата си събитията от изминалите седмици. Мозъкът ми извади един порнографски момент с Хенри. Изчервих се и затворих очи.

След това ги отворих. Примигнах няколко пъти, сякаш за да се събудя от сън. Грабнах календара и започнах да го прелиствам като луда. До вечерята. После още назад. Най-сетне го намерих в долния десен ъгъл на една от страниците.

Мъничко х.

Погледнах датата отгоре и преброих седмиците на пръсти. Пет пръста. Пет седмици!

Повдигна ми се, изби ме студена пот и се почувствах уплашена и паникьосана. „Дишай — заповядах си. — Това не означава нищо. Може да е нищо.“ Продължих да правя опити за успокояване посредством разсъдлив вътрешен диалог, но някъде дълбоко в мен един вътрешен глас, много по-авторитетен, ми заявяваше най-недвусмислено, че съм бременна.

— Хей, госпожо — обади се шофьорът.

Вдигнах поглед. Таксито беше спряло пред дома. Знаех, че Том е горе и гледа голф турнира по телевизията. Напълно в неведение. Сякаш в утробата ми не се случваше нищо монументално.

— Ъмм, ще ме закарате другаде. Няма да слизам. Просто исках да мина оттук — запелтечих. — Мислех, че някой може да… но очевидно не е…

— Няма значение — рече шофьорът и аз му дадох другия адрес.

Отпуснах се назад и започнах да прелиствам яростно календара, опитвайки се да си припомня неща, за които не бях мислила от часовете по здравна култура в осми клас. Например кога точно настъпва овулацията. Не беше ли дванайсет дни след края на последната менструация? Или се броеше от началото й? Значи долу-горе шестнайсет дни? Осъзнах, че нямам представа. А още колко дни след това яйцеклетката оставаше годна за оплождане? Може би три? Пет? Започнах да се потя. Представих си, че отвътре представлявам огромна помийна яма, пълна със сперма, която някак си е успяла да премине през измислените срещу нея защитни механизми и се таи вътре с дни, дори със седмици, създава своя собствена екосистема и превръща утробата ми в гигантска снежна топка от чужд генетичен материал. Опитах се да си спомня кога бях правила секс. Започнах да подгъвам ъгълчетата на различни страници. Четири пъти в два отделни случая. Трябваше ли вторият път, който беше след полунощ, да се брои за следващия ден? Защото това прави много подгънати страници. Докато седях и гледах календара, изведнъж започнах да осъзнавам нещо ужасно. Не знаех от кого е детето.

Не знаех от кого е детето! Можеше да е от Том, а можеше и да е от Хенри! Вероятно беше от Хенри, но можеше и да е от Том! А те дори не си приличаха! Том беше рус, а Хенри — с кестенява коса! Зави ми се свят. Опитах се да си спомня какво беше казал Том за очите на нашите деца. Нещо от рода, че знаел какъв цвят могат да бъдат. Е, Том имаше сини очи, а Хенри — кафяви! Бях обречена!

Таксито зави в улицата на Кордилия и спря пред нейния блок. Хвърлих на предната седалка една смачкана двайсетачка и докато си чаках рестото, скръстих ръце на гърдите си и дискретно ги притиснах. Боляха ме. Боляха ме!

— Ето — каза шофьорът и ми подаде рестото.

Влязох в блока на Кордилия. Пътьом кимнах на портиера Енрике, който ми махна. Качих се в асансьора и натиснах копчето за единайсетия етаж.

Когато останах сама, ме заля вълна от срам. Кога се бях превърнала в курва? Какво бе станало? Къде бях сбъркала? Как бях стигнала до заключението, че това е допустимо поведение? Живеех с мъж, за когото не бях омъжена, а бях спала с друг, когото познавах по-малко от седмица, и то още на първата ни среща. То не можеше да се нарече и среща, като се замисля. Човекът ме беше видял на стълбището и ме беше поканил на вечеря. Дори си бяхме разделили сметката. Каква бе следващата стъпка, да пусна обява в нашия вестник и да го помоля на излизане да остави парите на тоалетката? Наблюдавах как номерата на етажите светват един по един и очите ми се пълнеха със сълзи. „Е, Алисън, рекох си, сега ще жънеш, каквото си посяла. Пося малко разпасаност и сега ще пожънеш нежелано дете, чийто баща не можеш да определиш.“

Вратите на асансьора се отвориха. Минах по дългия сумрачен коридор и позвъних на вратата на Кордилия.

— Какво е станало? — попита Кордилия, когато зърна лицето ми.

— Бременна съм — отвърнах и избухнах в сълзи.

Кордилия кимна спокойно и ме пусна да вляза. Хвърлих палтото си на един стол и се строполих по очи върху канапето й.

— Ще се самоубия.

— Направи ли си тест? — попита безизразно тя.

— Знаеш как Бони разбира всеки път, когато е бременна — рекох. — Е, просто знам.

Кордилия влезе в кухненския бокс, извади от хладилника бутилка „Абсолют“ и наля две щедри дози.

— Пий — рече тя, като бутна едната чаша към мен.

Привдигнах се и поклатих глава.

— Бебето — отвърнах.

Кордилия завъртя очи.

— Какво? — попитах.

— Знаеш ли колко пъти сме водили този разговор, Алисън?

— Повече от веднъж.

— Много, много повече от веднъж.

— И аз никога не съм бременна.

— И ти никога не си бременна.

— Никога.

— Никога не си бременна. Самонавиваш се, изпадаш в истерия и никога не си бременна.

Това беше истина.

А сега, без да задълбавам прекалено в подробности, тези неща при мен са доста неточни. Организмът ми не се отзовава като по часовник. По-скоро е нагласен така, че да предизвиква максимален брой досадни подозрения, фалшиви тревоги и страхове от бременност. И може би си мислите, че един нормален човек с история като моята би предприел някаква проверка, преди да прави заключения като моето, докато се возех на задната седалка на таксито. Един нормален човек може би да. Но не и аз. На мен и през ум не ми минава да се съмнявам. Винаги съм сто процента убедена. Сега, като се замислям, май целият ми организъм действа като мое лично наказание, задето съм правила секс. Макар на съзнателно ниво да бях решила, че сексът с човек, за когото не си омъжена, е съвсем в реда на нещата, стига и двете страни да не са женени или другояче обвързани с други хора, подсъзнанието ми не напредваше толкова бързо. Затова започваше да произвежда страхове. И старателното използване на каквито и да било предпазни мерки не ги смекчаваше с нищо. Мисля, че се дължи на едно момиче, което забременя в гимназията и до ден-днешен твърди, че всъщност — технически, изцяло никога не е правила секс. Така че дори множеството спасителни мрежи не означават нищо за моята психика.

— Знам, че се е случвало и преди — рекох, — но сега е различно.

— С какво е различно?

— С това, че не знам кой е бащата — отвърнах и отново избухнах в сълзи.

Кордилия сложи ръце на хълбоците си.

— Кои са кандидатите?

— Какво искаш да кажеш с това „кои са кандидатите“? — креснах. — Знаеш кои са! Том и Хенри!

Последва дълга пауза.

— И дори не си приличат! — казах.

Кордилия ме погледна въпросително.

— Очите им са с различен цвят — обясних.

— Това ли ти е планът?

— Нямам план!

— Е, аз пък имам — рече Кордилия. — Облечи си палтото.

— Къде отиваме?

— До аптеката.

Заклатих енергично глава.

— Не мога. Не мога да го понеса.

— Аз не мога да го понеса — сопна ми се Кордилия. — И отказвам да го търпя и минута повече от абсолютно необходимото.

Двете слязохме с асансьора и отидохме до аптеката зад ъгъла. Дадох деветнайсет долара за един от добрите тестове — деветнайсет долара, които не можех да си позволя, тъй като сега бях безработна. Върнах се неохотно у Кордилия, стиснала кафявата кесия в потната си ръка.

Няма нужда да проточвам повече тази част. Спазих указанията на опаковката, седнах на тоалетната и сякаш цяла вечност чаках със здраво стиснати очи. Когато ги отворих, ме заля вълна на облекчение. Няма по-хубаво чувство от това. Всъщност ми хрумва, че единственият плюс на хипохондрията от бременност е именно това чувство — че не си бременна, когато не искаш да бъдеш — а то е направо върховно. За момент всичките ти ежедневни проблеми изглеждат толкова малки и поправими в светлината на тази нова, невъзможно огромна беля, но после пишкаш върху една най-обикновена пръчица и невъзможно голямата беля изчезва.

— Знаеш ли — каза ми Кордилия, — наистина минахме към категорията поведение, което трябва да бъде оценено от лекар.

Кимнах.

— Това не е нормално — добави тя.

Отново кимнах.

— Следващия път, когато решиш, че си бременна, си повтаряй, че нито веднъж досега не си забременявала. Правиш секс от години, а досега не си забременявала. Нито веднъж.

И ме прегърна силно.

— Кордилия? — измънках в шията й.

— Да?

Освободих се от обятията й и я погледнах изпитателно в очите.

— Не ти ли е хрумвало, че може би изобщо не мога да забременея?

Тя ме фрасна.

После си отидох у дома.

Имам две теории по въпроса защо приех Том обратно. Не, току-що се сетих за още една, така че стават три. Три теории. Първата е, че зарязването ми заради Кейт Пиърс е било удар по нарцисизма ми, а завръщането на Том е подхранило моята представа, че съм несравнимо ценна. Джанис Финкъл първа използва думата „нарцисист“ във връзка с моята личност. Просто я подхвърли нехайно на един от нашите сеанси, сякаш бе нещо, за което и двете сме признали отдавна, сякаш беше факт, написан в картона ми до имената на братята и сестрите, родния град и многократния ми сън, че потъвам с кораб. След сеанса отидох право в „Барне енд Ноубъл“, седнах на белезникаво зеления мокет в сектора за психологическа литература и отворих на скута си третото издание на справочника за диагностициране на психически разстройства. Намерих „нарцистичен характер“. Прочетох старателно критериите за поставяне на такава диагноза. Определено имах три от тях, може би четири, но бяха нужни пет, за да се считаш за клиничен случай. Което според мен означаваше, че Джанис малко преиграва. На следващия сеанс така я изпотих с въпроси по темата, че сигурно съм изглеждала като вманиачена по собствения си нарцисизъм, подобно на змия, обикнала вкуса на собствената си опашка. Но както и да е, не вярвам, че поначало съм нарцисист (съзнавам, че другите имат чувства и съм в състояние да виждам нещата от чужда гледна точка, не само от моята), но имам склонност към нарцисизъм и когато Том ми каза, че не може да живее с мен, нарцистичната страна от личността ми навири глава. Разбира се, че не е можел! Горкият човек! И така. Това беше първата. Втората теория е малко по-точна. Вероятно вече сте сглобили следната мозайка: че баща ми ни е напуснал, когато съм била на пет (вече казах, че имам двама бащи), и не се върна повече. Така че завръщането на Том бе преиграване на основната фантазия в моето детство и до известна степен не бях способна да й устоя.

Третата теория май е единствената, която съм съзнавала през цялото време. Третата теория е, че обичам Том. А любовта те кара да вършиш откачени неща. Разбира се, и лудостта те кара да вършиш откачени неща, но какво от това. Том се беше върнал. Положението не беше, каквото си мислех, но щях да го преживея. Не бях и сънувала, че ще мога да понеса нещо такова, но по всичко изглеждаше, че мога. Нямах право да очаквам съвършенство. Хората правеха грешки. Животът не беше честен. Хората се променяха.

Когато се прибрах, Том се беше излегнал на канапето със слушалки на ушите. Очите му бяха затворени и лежеше така неподвижно, че за момент ми мина през ум дали не е мъртъв. Не беше, разбира се, просто си подремваше. Тръснах глава, за да пропъдя противната мисъл, отидох в кухнята, извадих пакет спагети от шкафа и се заех да правя вечеря.

Деветнадесета глава

Филмът „Когато Хари срещна Сали“ направи много лоша услуга на необвързаните хора навсякъде по света, като ги накара да се вгледат във всеки свой приятел от пола, към който изпитваха привличане, и да се запитат: „С този ли ще се събера накрая?“. В повечето случаи това не е радостен и изпълнен с надежди въпрос, защото, ако си искал да се събереш с този човек, щяхте вече да сте гаджета. Представете си какво щеше да стане, ако някой беше казал на Мег Райън по време на онова пътуване с кола от Чикаго до Ню Йорк, че ще прекара следващите дванайсет години от живота си сама, ако не се смятат шепа неудовлетворителни и краткотрайни връзки и после, тъкмо когато е на път да изостави всякаква надежда, кого ще се радва да види в края на пътеката в църквата? Същият идиот, който плюеше гроздови семки по прозореца й.

Което ме навежда на мисълта за Мат. Мат, моят скъп приятел Мат, който избра точно този момент, за да ми каже, че ме обича.

Бях поразена, но не колкото може би си мислите. Не знаех, че Мат има чувства към мен, наистина нямах никаква представа, но страдам от убеждението, че всичките ми приятели мъже са тайно влюбени в мен. Смятам, че част от тях го съзнават, други — не. Има жени, които страдат от вариация на това убеждение — жени, които цял живот смятат, че всеки мъж, когото познават, иска да спи с тях. Но аз нямам този проблем. Дори мисля, че приятелите ми, които са влюбени в мен, нямат никакво или почти никакво желание да спят с мен и именно затова тези приятелства продължават с години. Но когато това най-сетне се случи, когато един от моите приятели заяви любовта си към мен, когато убеждението ми по този въпрос се потвърди, изпитах известно удоволствие, но то бе изцяло засенчено от останалото, което беше ужасно.

Случи се в „Дубис“, където бяхме седнали да пием. Добре де, вече бяхме пияни. „Дубис“ е от баровете, където човек ходи, за да се напие, и ние именно това правехме. Ударихме по една текила на бара и изиграхме няколко игри на дартс. По време на играта също имаше текила и поради поредицата неправилни пресмятания на точките от моя страна, както и откачената ми способност в състезателна атмосфера да се представям далеч над естествените си таланти, Мат постоянно губеше. И пиеше.

След малко двама от сервитьорите, които не бяха на смяна, дойдоха и поискаха да играят, затова се преместихме в едно сепаре. Мат отиде до бара и се върна с кана „Ролинг Рок“ и пакет „Марлборо“. Сетне извади една цигара и я запали.

— Какво правиш? — попитах.

— На какво ти прилича? — отвърна той.

— Ама ти не пушиш.

— Вече не пуша — поправи ме той. — Отказах ги на 1 януари 1995-та.

Погледнах многозначително цигарата в ръката му.

— Това е едно от малкото ми истински постижения в живота — рече той. — Преди няколко дни, докато размишлявах над този факт, реших да се възнаградя с един месец неограничено пушене.

— Ти не си наред.

— И после пак ще ги откажа — продължи Мат и опъна силно цигарата. — Макар че ги обичам тези лоши момчета.

— Тогава дай една и на мен — рекох.

Мат запали още една цигара и ми я подаде.

— Знаеш ли — каза той, — на моменти забравям колко сладка беше преди, но като те виждам да държиш цигарата, сякаш си на дванайсет, отново си спомням.

— Какво искаш да кажеш? — възмутих се. — Та аз още съм си сладка.

— Не, не си.

— Съм.

Той поклати отрицателно глава.

— Е, аз пък не искам да съм сладка — казах накрая. — След определена възраст да си сладка е сладникаво.

— Не знам. Джули беше сладка.

— Коя Джули?

— Медицинската сестра — отвърна той.

— А, да. Сладникавата.

Мат доби тъжно изражение.

— Беше толкова мила. Постоянно правеше разни неща за мен. Носеше ми дребни подаръчета. Печеше ми от онези съвършени тиквени хлебчета… — Той очерта с любов размерите на хлебчето върху масата, от което разбрах, че е доста пиян. — Мислех си, че сигурно й има нещо, след като е толкова добра с мен. Но истинският проблем беше, че продължавах да търся нещо по-добро.

— Защо не й се обадиш?

— Омъжи се преди две години — отвърна той. — За един зъболекар. Сега живеят в Орегон.

— Може би това ще ти е за урок — казах.

— Урокът на Джули — заключи Мат и затвори очи за момент, после каза: — Следващия път, когато намеря някоя мила жена, която може да ме търпи, няма да я пусна.

Той отвори очи и примигна към мен.

— Какво? — попитах.

— Нищо.

— Какво има?

— Хайде да се оженим — рече Мат и се изправи. Гласът му се извиси над музиката от джубокса. — Сериозно говоря. Омъжи се за мен, Алисън.

— Сядай веднага, Мат.

— Ако няма да се омъжиш за мен, поне ела у дома.

— Ха така!

— Не искам да съм като онези мъже, които се опитват да примамят жената в леглото си, като й обещават колко страхотно ще бъде, но ето че го правя — рече той. — Ще бъде страхотно. Обещавам.

На бара седяха няколко души и видях, че се обръщат към нас.

— Мат, караш ме да се срамувам — казах тихо.

— Аз да те карам да се срамуваш? Не мисля. Ако някой трябва да се срамува от положението, това съм аз. Но не ми пука. И знаеш ли защо? Защото те обичам.

Наведох се напред и го цапардосах силно по гърдите. Не знам защо го направих и не съм сигурна към какъв ефект от удара се стремях, но не се получи. Защото това само окуражи Мат.

— Обичам те, Алисън Хопкинс — каза още по-високо той и аз отново го цапардосах.

Един от играещите на дартс извика на бармана:

— Стивън, занеси на онзи джентълмен още една кана.

— Не, благодаря ви — извиках в отговор и махнах с ръка по посока на бармана. — Не ни трябва повече алкохол.

Вдигнах поглед към Мат.

— Моля те, седни.

Мат седна, пресегна се през масата и хвана ръцете ми за китките. Усетих как двата пулса се удрят един в друг.

— Погледни ме — рече той.

Погледнах го. Косата му беше потна покрай лицето, но очите му светеха ясно и бяха вперени в мен.

— Обичам те, Алисън. И не го казвам, само защото съм пиян.

При тези думи ме заля някакво чувство, което не бих могла да опиша, дори животът ми да зависеше от това, но разбрах, че той казва истината. Сърцето ми се сви.

— Вероятно го казвам, защото съм пиян — продължи той, — но това не означава, че не говоря сериозно. Сериозно говоря. Обичам те, откакто те познавам.

Бях слисана. Нямах представа какво да отговоря. През всичките тези години, в които бях подозирала различни свои приятели, че таят чувства към мен, никога не съм си представяла, че нещата могат да стигнат толкова далеч. Сега, когато го преживявах, когато изявлението беше направено, когато пред мен седеше мъж, който ми предлагаше сърцето си, се натъжих невероятно.

— О, Мат — казах накрая, но прозвуча някак неубедително. — Мат.

Той ме погледна в очите и пусна китките ми.

— Не казвай нищо повече.

Почувствах се ужасно. Моментът беше крайно неприятен. Сигурно се досещате, че изобщо не бях влюбена в Мат. И знаех, че това няма да се промени. А тази простичка истина — пълната невъзможност на положението в сегашния му вид — ми се стори адски несправедлива. Несправедлива към кого? Към Мат? Е, да, очевидно, но имаше и нещо повече. Чувствах я монументално несправедлива, космически несправедлива, несправедлива към всяко човешко същество, живяло някога на земята. Не трябваше ли любовта да е по-проста? Не трябваше ли тя, най-фундаменталното от нещата, да бъде по-лесна, по-предсказуема и не така капризна, произволна и жестока? И ако в някой момент бях започнала да бъркам влюбването с намиране на подходящ мъж, който ще ме остави да работя върху връзката си с него, кой би могъл да ме вини? Всъщност каква беше алтернативата? Ами в момента гледах към нея. И тя бе крайно рискована.

Барманът донесе нова кана бира пред нас и каза:

— Късмет.

Мат напълни чашата си, изпи я на един дъх и я тракна с известен драматизъм върху масата. Станах да отида до тоалетната.

— Ще ме извиниш ли за момент?

— Не, няма — отвърна той. — Искам и ти да се попържиш в неловкото положение.

Седнах и вперих поглед в ръцете си. Изглеждаха стари. Изглеждаха твърде стари за това.

— Наистина трябва да пишкам, Мат — казах накрая. — Не го казвам само за да се измъкна.

— Добре. Върви. Аз ще се пържа сам. Ти ще пишкаш, а аз ще се пържа.

Когато се върнах от тоалетната, Мат седеше мълчаливо и късаше една салфетка на дълги тънки ивици.

— Помислих малко върху това, което се случи тук — каза той.

— И какво измисли? — попитах.

— Вътрешният ми цензор, който поначало не работи твърде добре, беше временно изваден от строя — отвърна Мат.

— Разбирам.

— Поради алкохола.

— Аха.

— От цигарите ожаднявам — добави той. — И не се сещам да вечерям.

Кимнах.

— Можем просто да го забравим, ако искаш — предложих.

— Би било добре — отговори той.

— Дадено — рекох.

Някой пусна „От любовта боли“ на джубокса.

— Но говорех напълно сериозно — каза тържествено Мат. — И не можеш да останеш с Том. Той не те заслужава. Дори нещо по-лошо. Той е един противен мухльо, който нищо не струва. — Мат загаси цигарата си. — Очевидно цензурният ми механизъм още е извън строя.

Помълчахме няколко секунди.

— Вероятно трябва да вървим — казах накрая.

— Добра идея.

Мат ме изпрати до вкъщи. Минахме през Фитлър Скуеър покрай скулптурите на костенурки и излязохме на Дилансей. Когато стигнахме пред моя блок, спряхме на тротоара. Горе не светеше.

— Да знаеш, че пак ще се случи — обади се Мат.

— За какво говориш?

— За Том. Пак ще го направи.

Бръкнах в чантичката си за ключовете.

— Човек никога не се променя в това отношение — добави Мат.

— Не съм сигурна — отвърнах.

— Пак ще го направи и тогава ще трябва да решиш дали това е, което искаш.

Следващия вторник отидох в Ню Йорк на събеседване за работа в едно списание. Хванах влака и отидох дотам, а обратният влак беше претъпкан. Заприказвах се е една жена горе-долу на моята възраст, която седеше до мен. Оказа се, че е учила в колежа „Уийтън“ — онзи в Илинойс, евангелисткия — заедно със сестра ми Мередит. Баща й пък е пастор в Атланта, и то в същата църква, в която ходи приятелката ми Анджи. Общо взето, разбрах, че е евангелистка. Като ме поразпита, остана с впечатлението, че преди съм била много по евангелистка от сега. Напоследък, когато се озова в такава ситуация, правя всичко възможно да уважавам собствения си опит, като се старая да не изпадам в прекалено лицемерие и погрешно тълкуване на собствената си личност; или поне избягвам да говоря абсолютни лъжи. Което не е лесно. Този път разговорът се сведе до моите оплаквания от евангелистите. От надутата им добродетелност. От тяхното тесногръдие, буквоядство и склонност да съдят другите. От липсата им на интелектуална взискателност, страха им от изкуството, културата и идеите, почти пълното откъсване от всяко чувство за историческите корени на християнството. От грозните им прически, грозните дрехи, грозните църкви, неприятното звучене на публичните молитви. И самодоволството. Бога ми, самодоволството!

— Да оставим всичко това — каза ми жената. — Да забравим евангелистите.

Сетне сложи ръка върху моята, на лицето й се изписа болезнено откровено изражение и тя произнесе:

— Влюбена ли си в Исус?

Това ме постъписа. Отчасти защото хората вече не ми говорят такива неща. И отчасти защото ме накара да се замисля. А истината е, че в момента не съм влюбена в Исус. Не това е точната дума. Животът ми е пропит с Исус, но не съм влюбена в него.

Не би било вярно, ако кажа, че изцяло съм загубила вярата си, но част от нея си е отишла и се надявам да не съм ви оставила с впечатлението, че загубата й не е голяма за мен. Останали са ми само частици от нея, които преравям, бягам от тях, роптая против тях, но постоянно откривам, че останките от онова, което съм имала, са нещо много силно. Един определен тип хора биха казали, че всъщност бягам от Бог. И знаете ли какво? Точно така се чувствам. Истината е, че сърцето ми е неспокойно, бих искала да намеря малко мир и започвам да подозирам, че именно вярата ме поддържа на нивото, което съм, само че не мога да се върна обратно. Поне не сега. Още не.

Двадесета глава

Няколко седмици не се случи нищо — е, или поне на мен. Бони роди бебето, така че на нея й се случи нещо сравнително голямо. Беше момиче, първото им момиче, и го кръстиха Грейс. Кордилия и Налдо скъсаха. Мат ми изпрати една мила бележка, аз му отговорих със същото. Нещата между мен и Том вървяха горе-долу нормално.

И точно тогава, в един късен петъчен следобед, докато оправях спалнята, зърнах една касова бележка на пода до нощното шкафче на Том. Вдигнах я и тъкмо се канех да я поставя върху шкафчето, погледът ми попадна върху гърба й и замръзнах. Там бяха написани два инициала, последвани от телефонен номер. Седнах на леглото и вперих поглед в бележката, която държах. Искам да кажа, кой пише телефонни номера след инициали? Някой, който има какво да крие. Някой, който не иска партньорът му да разбере на кого се обажда. Някой, който не иска партньорът му да разбере пола на онзи, комуто се обажда.

Погледнах часовника на стената. Том щеше да се върне след не повече от час и да ходим на вечеря у Нина Пийбъл. Нина постоянно даваше вечери, но тази беше специална. Щяха да дойдат Бони и Лари, Кордилия и съпругът на Нина, Виктор — всъщност всички, които бяха на онази злополучна вечеря у дома. Нина ги беше инструктирала да се държат, сякаш нищо не се е случило, така че с един удар да премахнем цялата неловкост.

Което означаваше, че трябва да действам бързо.

Отидох в кухнята, където сложих тенджера с вода на котлона и го включих на максимална степен. След това отидох до бюрото на Том в дневната. Отгоре, точно както очаквах, стоеше неотворената му поща. Порових из нея, докато намерих, каквото търсех. Направих го без вълнение, сякаш бях ходила на курсове по това, сякаш бях гледала касетка с инструкции. Върнах се в кухнята с писмото и вперих очи в тенджерата. Нищо. Чаках сякаш цяла вечност. След това от сребристото дъно се отделиха няколко мехурчета. Постепенно мехурчетата взеха да стават по-големи и водата завря.

Наведох се и отворих чекмеджето, в което стояха така рядко използваните кухненски прибори. Порових за някакви щипци. След дълго тракане не открих нищо. Единственото, което поне малко наподобяваше щипци, беше една стара дървена щипка за салата, но не държеше достатъчно здраво; пликът все се измъкваше от нея. Поех си дъх. Може би това беше знак. Може би трябваше да спра още сега, да сваля тенджерата от котлона и да върна писмото на бюрото, защото тръгна ли веднъж по този път, няма измъкване. Погледнах часовника на микровълновата и точно тогава съзрях ръкавиците за хващане на горещи съдове. Да, те щяха да свършат работа.

Поднесох плика над тенджерата с една ръка, а с другата опитах да го отворя. Не след дълго лепилото поддаде. Не трябва ли пощенската ни система да е малко по-сигурна? За момент изпитах едно особено чувство, чувството, което получаваш, когато цял живот си знаел нещо: че фъстъченото масло изважда залепилата се в косата дъвка или че урината облекчава болката от опарване на медуза — различни народни мъдрости, които винаги си държал в задния си джоб, но никога не си имал случай да използваш, а после, когато това стане, когато най-сетне го изпробваш, ти се иска да кажеш на всичките си познати, че наистина действа.

Отворих плика и разгънах сметката на Том за клетъчния му телефон. Бяха изброени всички телефонни номера, с които беше говорил, заедно с продължителността и часа на обажданията. Внимателно сравних номера от касовата бележка с тези от списъка. Нямаше го там.

Продължих да гледам номерата от списъка, за да видя дали някой не се повтаря или нещо подобно. Изведнъж съзрях непознат извънградски номер. Какво е това? Плъзнах пръст надолу по списъка. Един, два, три, четири… седем. Сърцето ми се разтуптя. Седем обаждания на мистериозния номер. Винаги рано вечер. Винаги с продължителност около двайсет минути. Вероятно докато се е връщал у дома от работа.

Вдигнах телефона и набрах номера. Чу се сигнал „свободно“. После втори. Започнах да се изнервям. Трети път. Накрая прозвуча един женски глас:

— Ало?

— Да — отвърнах. Не бях си намислила какво ще кажа. — Ало?

— Алисън? — рече гласът.

По дяволите.

— С кого разговарям? — попитах.

— Тук е Трейси, Алисън. Сестрата на Том.

— А, Трейси. Здрасти — рекох. — Ъъ… Том при теб ли е?

— Не. А трябва ли?

— Помислих си, че може да е.

— Дори не знаех, че Том ще идва в Бостън — каза Трейси.

— Да. Може да не съм разбрала правилно.

— Накарай го да ми се обади, ако дойде.

— Разбира се.

— Добре ли си, Алисън?

— Да, добре съм — отвърнах.

— Добре — рече тя. — Ами чао тогава.

— Чао.

Затворих. Сърцето ми биеше лудо. Закрачих из кухнята. Водата на котлона още вреше. Парата се издигаше, сякаш за да ме изкуши. Погледнах плика със сметката за кредитната карта на Том. Попипах запечатаното място. Може би трябва само да надзърна?

„Престани, Алисън, казах си. Това няма да излезе на добър край. Какво е една връзка без доверие? Трябва да му простиш. Трябва да му имаш доверие, иначе ще откачиш.“

Седнах на кухненската маса и се хванах с две ръце за главата. „Това е абсолютно ирационално — казах си. — Адски неразумно.“ Но след това разбрах: проблемът беше, че е рационално. Беше съвсем разумно. До края на живота си, когато видех телефонен номер, написан в полето на някой тефтер или на гърба на визитка, щях да се чувствам длъжна да проверя. Или поне да попитам. Да задам някой на пръв поглед невинен въпрос. Ще чуя женско име и ще се чудя какво ли се крие зад цялата тази работа. Главата ми забуча от възможностите.

И какво щеше да стане, ако се случеше пак? Какъв точно беше моят план? Изведнъж осъзнах, че по някакъв странен начин съм се утешавала с факта, че Том и Кейт са имали нещо преди; утешавала съм се с мисълта, че за него тя е просто една мания. Някои мъже имат своите мании, които е по-добре да оставиш да отминат. Не съзнавах, че съм се вкопчила в тази теория, но някъде дълбоко в душата си правех именно това. Знаех, че те няма да останат заедно. Дори Том го знаеше. Това е едно от нещата, които ми каза направо. „Тя не е от жените, за които бих могъл да се оженя“ — бяха точните му думи. И? Тоест можеше да има само една Кейт Пиърс, нали? И след като вече си е отишла от живота му… нали така?

Отворих шкафа под микровълновата и извадих телефонния указател. Намерих номера, който търсех, и го набрах.

— Джанис Финкъл ли е? — попитах.

— Да?

— Джанис Финкъл, която преди работеше в Семейна здравна служба?

— Да. Кой се обажда, моля?

— Преди ти бях пациентка. Клиентка. Беше ми терапевт. Казвам се Алисън Хопкинс.

— Алисън. Разбира се — рече Джанис. — Как си?

— Добре. Всъщност май не толкова добре. Затова ти се обаждам.

— Какво мога да направя за теб?

— Чудех се дали не си открила нещо за мен; нещо, което би могла да ми кажеш сега. Нали се сещаш, някаква тайна.

— Тайна — каза безизразно тя, вече с тон на терапевт.

— Тоест знам, че не бива да ми казваш такива неща по време на терапия, но си помислих, че може да си си изработила някаква теория за мен, до която си чакала да стигна сама. И сега, след като вече не съм ти клиентка, предполагам, че можеш да нарушиш правилата.

— Защо просто не ми кажеш какво те мъчи?

И аз го направих. Разказах й за забежката на Том с Кейт, за това какво се случи на онази вечеря и как Том се прибра две седмици по-късно с горчица в ръка. Разказах й как съм намерила телефонния номер на една хартийка, след това съм отворила писмото със сметката му на пара, намерила съм един странен номер, обадила му съм се и как съм мислела, че може би трябва да се обадя на номера от хартийката, че изобщо не биваше да се обаждам на първия и така нататък, и така нататък. Когато свърших, вече хлипах с надежда в слушалката, очаквайки някакво поне моментно съчувствие, състрадание или разбиране, но знаете ли какво ми каза Джанис Финкъл? Каза ми:

— Как се чувстваш сега, когато не контролираш нещата?

„Майната ти“, помня, че си помислих тогава. Не аз съм изневерила. Не аз съм излязла за горчица, без да се върна. Не аз съм лъгала, нарушавала обещанията си и вършила разни неща зад гърба на партньора си, не аз съм съсипала всичко — не съм направила нищо, освен дето боядисах кухнята в съвършен оттенък на жълтото и купувах кошнички за чорапите му. Ако аз контролирах нещата, всичко това нямаше да се случи!

В един период от живота си прекарвах много време в спорове дали е възможно да изхвърлиш маймуна през прозореца. Въпросният прозорец се намираше на двайсет и третия етаж на общежитието на Пенсилванския университет — според мен едва ли е необходимо да споменавам, че това беше в колежа — и принадлежеше на един съседен на моя апартамент, населяван от четири момчета, които винаги подпираха вратата си с обувка, за да я държат открехната. Много неща бяха хвърляни от този прозорец, най-забележителното, от които деветнайсетинчов телевизор, но за него нямаше дебати, тъй като никога не е било под въпрос дали е възможно да изхвърлиш телевизор през прозореца. Можеха и го направиха, а след това минаха на въпроса с маймуната и като че ли никога не успяха да го разрешат. Дори и сега е възможно да подновиш този дебат, като събереш на едно място трима-четирима души, стига единият от тях да е Лайл Брейди. Лайл Брейди беше истинска легенда в университета. Учеше ветеринарна медицина, идваше от една мандра в Западен Кентъки и беше известен с фразата, с която забиваше гаджета: „Толкова си хладна и чиста, че приличаш на висока чаша мляко“. Лайл имаше голяма вяра в силата, рефлексите и инстинкта за самосъхранение на маймуната. Всъщност той твърдеше, че е абсолютно невъзможно да изхвърлиш маймуна през прозореца и което е още по-важно, никога не се изморяваше да спори по темата. Има няколко единодушно приети правила. Въпросната маймуна трябваше да е с такива размери, че с разперени докрай ръце да може да се хване за касата на прозореца, и да не е физически възпрепятствана по никакъв начин, тоест да не е вързана, с вързани очи, упоена и така нататък. Можеше обаче да я въртиш, докато й се завие свят, и после да я хвърлиш с гърба напред към прозореца — това беше честно. Или пък да изгасиш всички лампи. Също така можеше да го направиш, когато маймуната е заспала, или пък да изобретиш някакъв високоскоростен катапулт. Схващате за какво говоря. Но на мен ми се струваше, че ако „полюбезничиш“ с маймуната, ако я държиш с лице към теб, ако й погукаш както майка на бебето си и същевременно вървиш бавно към прозореца, а после изведнъж я метнеш навън, тя ще е толкова изненадана, че няма да успее да се хване за касата. И до ден-днешен до такава степен съм убедена в ефикасността на тази стратегия, че ми се иска да се докопам до истинска маймуна и да я изпробвам. Не от двайсет и третия етаж, разбира се. Може би от втория.

Приемете за момент, че съм права. Едно от най-големите разочарования в живота ми от пълнолетието насам бе, когато осъзнах колко малко е общото между ума и любовта. Винаги съм разчитала на мозъка си, винаги тайно съм вярвала, че имам предимството да съм ако не най-умният човек в стаята, то поне този, с когото най-умният човек в стаята би избрал да разговаря, и смятах, че това ме прави добра в любовта. Но истината, истината, която едва сега започвам да виждам, е, че да си интелигентен и да си добър в любовта са две абсолютно различни неща. А да смяташ, че едното ще те направи добър в другото, това е като да очакваш, че един жонгльор от световна класа ще може да извършва мозъчни операции. Заета да надхитрям Том, бях спряла да го обичам. В старанията си да го превърна от гадже в годеник и накрая в съпруг бях престанала да обръщам внимание на това. Смятах, че е нужен ум. Смятах, че са нужни умения. Преследването на тактическите предимства ми отнемаше толкова много време, че не правех нищо друго. Може да се каже, че просто се опитвах да го откопча от прозореца. И знаете ли какво става, когато го направите? Знаете ли какво ще се получи от това? Ще ви кажа. Една мъртва маймуна.

Най-сетне разбрах какво съм искала през цялото време от Том. Исках да остане. Исках да остане завинаги.

Двадесет и първа глава

Когато приключих разговора с Джанис Финкъл, отидох в банята и си взех един душ. Чувствах се ядосана. Ядосана на Том, задето беше написал телефонен номер след инициали, на Джанис, задето беше намекнала, че съм прекалено властна личност, и на себе си, задето, без да искам, се бях обадила на Трейси. Предварително ме беше яд на Трейси, защото знаех, че тя ще каже на Том за обаждането ми, и на мен, защото дори животът ми да зависеше от това, не можех да измисля свястно обяснение защо съм й позвънила. Дори ме беше яд на Нина Пийбъл, че смяташе тази вечеря за добра идея. И на Том, защото закъсняваше.

Нина и съпругът й Виктор живеят на около двайсет и пет минути път от града, в една огромна къща в Роузмънт. Когато си дойде, Том се преоблече и двамата тръгнахме с колата към предградията в мълчание, в което съм сигурна, че Том не виждаше нищо подозрително. Когато спряхме пред къщата на Нина, вече се бях успокоила.

Том паркира на алеята и се запътихме заедно към входната врата. На тухлената веранда имаше артистично подредена купчинка тикви и кратуни, в голямата каменна саксия цъфтяха жълти и лилави хризантеми, капаците на всички прозорци бяха боядисани в лъскаво тъмнозелено и докато стоях под меката светлина на старинната лампа, изпитах чувството, което свързвам с Нина Пийбъл. Мога да го опиша като неясно неудовлетворение от живота. Не че искам живота на Нина; в никакъв случай. По-скоро Нина Пийбъл обобщава един мой проблем с това, че съм жена. Едно от нещата, които майка ми обича да казва, е, че жените днес имат твърде богат избор. „Вие, момичета, имате твърде голям избор — все повтаряше тя на сестра ми Мередит и на мен и добавяше: Не знам каква ще я свършите, като имате толкова богат избор.“ И това е вярно, аз също смятам, че жените на моята възраст имат богат избор. Но ето какъв е проблемът ми: никой вариант не ми изглежда особено добър. А когато видя Нина с нейните къща, дете и съпруг, с нейната градина, планове и вечери, с нехайно захвърлената й на боклука кариера и съвършено поддържани мускули на ръцете, откривам една жена, направила своя избор, който напълно я устройва. И не само че я устройва, но е и убедена, че ако имаш поне капчица мозък в главата си, ще направиш същия.

Вратата се отвори със замах и на прага се показа Виктор с чаша маргарита в ръка. Очевидно беше мексиканска вечер. Той ме целуна по двете бузи, ръкува се с Том и тръгна след нас към кухнята.

Купонът вече се беше развихрил, особено в кухнята. Грейс, новото бебе, беше представена на Том. Подаваха се и се поемаха питиета.

— Срещнах един мъж — рече Кордилия.

— Разкажи ни за него — обади се Лари.

— Ами той е канадец — заразправя Кордилия. — И по много симпатичен начин си пъха ръцете в джобовете.

— Какво точно искаш да кажеш с това? — попита Лари и се обърна към Бони: — Какво би трябвало да означава това?

Сетне натисна едно копче на пасатора и кухнята се изпълни с шум на удрящи се в металните ножове кубчета лед.

— Знам какво иска да каже — отвърна Бони, след като Лари свърши. — Висок е, нали?

— И подвижен — отговори Кордилия. — И с бръчици около очите. От онези, които имат вид, сякаш са получени от много каране на ски.

— Това ли са изискванията днес? — попита Лари, докато пълнеше чашите. — Канадец, който е способен да си бръкне в джобовете?

— Нямам изисквания — рече Кордилия. — Не вярвам в тях.

— Хайде — обади се Нина. — Все трябва да имаш някакви.

— Ти какво разбираш под „изисквания“? — попита Кордилия.

Нина наклони замислено глава.

— Неподлежащи на преговори главни условия за сключване на сделката.

— Не мисля, че имам такива — рече Кордилия.

— Не ти вярвам, Кордилия — отсече Нина. — Не вярвам и на хора, които казват, че не гледат телевизия. Звучи добре, но просто няма начин да е истина.

Кордилия и Нина не се погаждат особено. Не, всъщност това не е вярно. Нина се погажда отлично с Кордилия, но Кордилия таи към нея някакво низко негодувание, за което Нина си няма и понятие. Кордилия казва за нея, че е самодоволна, снизходителна, манипулаторка и многознайка. Нина пък казва за Кордилия, че трябва да си удължи веждите. Кордилия има възширочко лице и веждите свършват точно над външните ъгли на очите й. Нина смята, че лицето й ще изглежда съвсем различно, ако просто ги удължи около половин инч с молива. Нина Пийбъл е от жените, за които другите жени отделят много време да мислят, но тя не им връща услугата.

— Аз не гледам телевизия — обади се Виктор.

— Скъпи — каза му Нина, — ти гледаш телевизия. Гледаш бейзбол.

— Бейзболът брои ли се? — попита Виктор.

— Точно това ми е мисълта — рече Нина. — Човек може да твърди, че не гледа телевизия, но гледа. По същия начин може да твърди, че няма изисквания, въпреки че съвсем очевидно има.

— Предполагам, че не искам наркоман — съгласи се Кордилия. — Или престъпник.

Нина я погледна.

— Е, веднъж вече си го преживявала. Сигурна съм, че не бързаш да го повториш.

— Какво е преживявала? — осведоми се Том.

— Брак — отвърна Нина.

— Не знам — рече Кордилия. — Харесваше ми да бъда омъжена. Харесва ми и да съм свободна. Единственото, което не ми харесва, е разводът. Спокойно бих могла да мина без него.

Всеки хвана някакви купи с храна и ги отнесе в дневната. Беше вечеря „направи си сам“. Тако, тостада, бурито[1]. От време на време Лари ставаше, за да направи нова партида маргарити. Разговорът течеше гладко.

— Не мога да повярвам, че забравих да ви кажа — възкликна Бони по време на публичното кърмене. Беше дръпнала стола си малко настрана от компанията и се мъчеше да накара Грейс да суче. — Алън и Лизи се разделят.

— Не може да бъде — ахна Кордилия.

— Наистина ли? — попитах аз.

— Кои са Алън и Лизи? — поинтересува се Виктор.

— Стари приятели на Бони от колежа — обясни му Нина. — Запознах се с Лизи на някакво семейно тържество.

— Какво се е случило? — попита Кордилия.

Бони разказа на Виктор малко предистория. Алън и Лизи живеели от осем години. Алън не вярвал в брака и не бил много сигурен, че иска да има деца. Бил си такъв, откакто Лизи го познавала.

— Така че тръгнали на семейна терапия — продължи Бони. — Лизи се била отказала от идеята да се оженят. Искала само да има бебе. Алън седял всяка седмица пред терапевтката и повтарял упорито: „Тоя път няма да спечелиш“. Лизи плакала, давала обещания като например, че няма да поиска второ бебе, само това ще е, и че ще върши всичката работа, няма да му се наложи да смени и един памперс — все едно ставало дума за куче, което искала да вземе от приюта или нещо подобно — а Алън неизменно повтарял: „Тоя път няма да спечелиш“. Това бил единственият му аргумент.

Кърпата, която беше метнала върху главата на Грейс, се смъкна и за момент компанията има възможност да зърне огромната гърда на Бони. Лари се обади:

— Миличко…

— Извинете — рече Бони, оправи се и продължи: — Та това траело шест месеца. И нищо не се променило. Накрая Лизи решила, че ще го напусне. Скарали се, тя се разплакала и когато най-сетне застанала на входната врата до събрания си багаж, последното нещо, което му казала, било: „На трийсет и осем години съм, не сме женени и нямам бебе — ти печелиш!“.

— Леле — обади се Кордилия.

Погледнах към Том. Той съсредоточено си правеше една последна миниатюрна тостада.

— И си тръгнала — завърши Бони.

— Къде е отишла? — попитах.

— У сестра си.

— Горкото момиче — каза Кордилия.

— Е, аз лично не й съчувствам особено — подхвърли Нина.

— Защо да не й съчувстваш? — попита Виктор.

— Да, тъжно е — отвърна Нина. — Признавам. Но още преди пет години можех да ви кажа как ще свърши това.

— Ти действително ми го каза преди пет години — отбеляза Бони. — Само дето аз не ти повярвах.

— Да — рече Нина. — Спомням си. Ти каза, че щом се обичат, всичко ще се нареди.

— Че какво му е лошото на това? — попита Кордилия.

— Не можеш да се държиш, сякаш правилата не важат за теб — обясни Нина, изправи се и взе да раздига чиниите от масата. — Не можеш просто някоя сутрин да се събудиш и да се изненадаш, че мъжът, с когото живееш от осем години, който отказва да се ожени за теб и през цялото време ти е повтарял, че не е много сигурен дали иска да има деца, изведнъж не желае да ти направи бебе. Тоест тази жена е глупачка. Съжалявам, че се налага точно аз да го кажа, но е вярно. Трябваше да се измъкне от това положение още преди години.

Нина отиде в кухнята да занесе чиниите. Виктор стана и открехна един от прозорците. На перваза имаше пакет цигари и всяка вечер след вечеря присядаше там, като държеше едната си ръка отвън. От време на време се навеждаше, дръпваше и издухваше дима в прохладната нощ.

— Странно е — рече той. — Винаги съм си мислел, че изглеждат страшно влюбени.

— Да, но любовта не е достатъчна — подвикна Нина от кухнята.

— Какво искаш да кажеш? — подвикна в отговор Виктор. — За мен е достатъчна.

Нина се върна в дневната и започна да вади кафени чашки от бюфета.

— И това е едно от нещата, заради които те обичам — каза му тя. — Мислиш, че любовта е достатъчна. Но случилото се с Алън и Лизи доказва тъкмо обратното и колкото по-рано двама души разберат, че става дума за работа, компромиси, нагаждане и жертви, толкова по-добре и единствената причина да го правят, е защото алтернативата е прекалено мрачна.

— Отказвам да приема това — рече Виктор.

— И не е нужно, скъпи. Аз върша останалото, за да можеш да живееш в малкия си щастлив свят, мислейки, че любовта е достатъчна. А тя не е. — Нина тракна една чашка в чинийката й. — Любовта се надценява.

— Моля те, господи, нека не минаваме на темата за секса — каза жално Виктор. — Не искам, докато си седя с гостите, изведнъж да науча, че за жена ми сексът се надценява.

Е, Нина Пийбъл действително смята, че сексът се надценява. Дори използва точно тези думи, когато я подкачиш по темата. Но сега тя просто се приближи зад гърба му, прегърна го и го целуна нежно по врата.

— Това — рече му — е нещо, което никога, ама никога няма да ме чуеш да казвам.

След това отиде в кухнята да донесе десерта. Общият разговор се разпадна на няколко по-малки. Погледнах през масата към Том. Опитах се да уловя погледа му, но той се беше втренчил в салфетката си и упорито я сгъваше и разгъваше. Какво ли си мислеше? Защо никога нямах представа какво си мисли?

Чудех се дали Нина не е права. Чудех се дали любовта е недостатъчна и дали проблемът бе, че с Том пропускаме другите неща. Нагаждането и жертвите. Работата и компромисите. Общуването, преговорите и семейната терапия. След това с мен започна да става нещо странно. Сърцето ми заби лудо, зави ми се свят и за момент имах чувството, че ще припадна. Това не е хипербола, защото наистина припадам. Това е най-женственото в мен и макар че се е случвало главно в лекарски кабинети, се е случвало достатъчно често и в ежедневието, за да си остане реална заплаха. Затворих очи и усетих как мракът ме докосва. Направих опит да се съсредоточа върху дишането, да забавя пулса си, но думите на Нина не преставаха да звучат в главата ми. Любовта се надценява. Любовта не е достатъчна. Изведнъж сърцето ми пропусна един удар. А може би нашето не е любов. Може би именно в това е проблемът. Може би е започнало като любов, но в някой момент й се е случило нещо и се е превърнала в друго.

Исках голямата любов. Отворих очи и погледнах към Том. Той още се занимаваше със салфетката. И няма да я намеря тук. Видях го с кристална яснота. Нямаше значение, че най-сетне бях разбрала, че в живота има и по-лоши неща от това един човек да спи с други хора, когато би трябвало да спи само с теб, че има по-лоши неща от това да не знаеш и по-лоши неща от унижението. Нямаше значение, че бях почти на трийсет и три, че яйчниците ми започваха да остаряват или че във Филаделфия не бяха останали мъже, че никъде не бяха останали мъже, освен може би в Аляска, което означаваше, че трябва да отида в Аляска, ако искам да си намеря мъж, и в Китай, за да си взема бебе, което от своя страна означаваше много време в интернет и дълги полети, а аз не съм голям почитател на нито едно от двете. Нищо нямаше значение. Значение имаше единствено, че това не бе любов. Това не бе голямата любов. Осъзнах, че бих могла да прекарам остатъка от живота си, вкопчена в Том. Можех да положа всички усилия, за да го зациментирам до себе си. Можех да направя какво ли не, за да го убедя, че не може да живее без мен. Но внезапно разбрах, че имам и друг вариант. Можех просто да се откажа. Усетих как нещо в мен се скъса; нещо, което беше с мен, откакто се помнех.

Всичко това бе толкова поразително, сякаш се събуждах от сън. Съзнавам, че звучи банално, но е истина. Тръснах глава, погледнах през масата към Том и сякаш го видях за пръв път. Беше се облегнал назад, за да може да разговаря с Виктор, който още седеше на перваза. Приказваха си за ипотечни лихви. Една от стенните лампи се падаше точно зад него и русата му коса сияеше. Винаги съм обичала косата му. Всеки път, когато си помислех кои наши черти искам да наследят децата ни, можеше да ги комбинирам, за да е по-интересно, но тази част присъстваше неизменно — косите им винаги бяха като неговата. От мен исках да наследят носа, но косата — от Том.

— Мисля — казах, без да се обръщам към някого, — че любовта би трябвало да е достатъчна.

— Какво? — попита Лари.

— Мисля, че любовта би трябвало да е достатъчна — казах, този път по-високо.

— Да избягаме заедно, Алисън — рече Виктор и издуха голям облак дим в дневната. — Ще бъде толкова романтично.

— Никога досега не съм била романтичка — обясних. — Но възнамерявам да стана такава. — После погледнах Том и казах: — Мисля, че е време да си тръгваме.

[1] „Тако“ — мексиканско ястие; пържена тортила, сгъната и напълнена с кълцано месо, парчета маруля и т.н. „Тостадата“ представлява изпържена до хрупкаво тортила. „Буритото“ е тортила от брашно с пълнеж от кайма, сирене, пържен боб и пр. — Б.пр. ↑

Двадесет и втора глава

Същата вечер с Том си поговорихме за това. Много зряло и много окончателно. Чувствах, че поне толкова му дължа. Рано на другата сутрин се преместих у Кордилия. Планът беше да си намеря нова работа и след това апартамент.

— За новия ти живот — рече Кордилия и чукна чашата си в моята.

— За новия ми живот — отвърнах.

На другия ден, когато се върна от фитнес залата, тя ме завари да лежа на леглото й, свита в ембрионална поза.

— Нали каза, че нищо ти няма? — попита тя.

— Нищо ми няма — отговорих.

Тя приседна на леглото до мен.

— По принцип — добавих.

Тя кимна.

— Просто имам нужда да помисля — обясних.

В понеделник всички щори бяха пуснати, а телевизорът бе преместен от другата стая и поставен на един сандък в края на леглото. Лежах, подпряна на възглавници, и прехвърлях равнодушно каналите.

— Не мога да разбера хората, които твърдят, че няма какво да се гледа по телевизията — казах на Кордилия, когато се прибра от работа.

Кордилия прекоси стаята и открехна един прозорец.

— Теорията ми — продължих — е, че хората, които твърдят това, просто не гледат достатъчно телевизия.

Кордилия се наведе, вдигна от пода няколко разпилени списания и ги сложи на нощното шкафче.

— Тук има цял един свят — додадох.

Така че останах за известно време в леглото на Кордилия. Искам да отбележа, че тя го понесе забележително добре. Знаех, че майка й е лежала затворена в една тъмна спалня на втория етаж през по-голямата част от седемдесетте, така че поведението ми не я разтревожи колкото би могло да се очаква. Тя ми правеше картофено пюре и ми бъркаше яйца. Носеше ми от любимите вкусотии — солени бисквити „Солтайн“ и сладко от сини боровинки — и дори не трепна, когато на завивката й падна топче боровинково сладко. Не мога да си спомня точно за какво сме разговаряли. Но помня как една вечер, докато Кордилия ми разтриваше стъпалата с ментов лосион, си помислих, че разбирам защо майка й е лежала в леглото с месеци. Аз самата не бих могла да се изтърпя.

Лежах с часове, по цели дни, и размишлявах за станалото между мен и Том. И все стигах до една и съща мисъл. Че докато седях в онова такси и прелиствах настолния си календар, опитвайки се да установя чие хипотетично дете нося, постоянно си бях представяла ушите на Хенри. На главата на бебето. После съзнателно бях прогонила тази мисъл. Бях с Том. Ушите на Том бяха достатъчно хубави. Но докато лежах на леглото у Кордилия, все се връщах към този момент и незнайно защо, ми ставаше хубаво. Не се налагаше да се събуждам до тези уши до края на живота си. Истината бе, че не исках да прекарам живота си с тези уши. И нещо в мен винаги го бе знаело, макар че на останалата част й бе трябвало известно време да го проумее.

— Мисля, че съм в депресия — казах накрая на Кордилия.

— Просто сменяш перушината — отвърна меко тя.

— Иска ми се да умра.

— В момента си в пашкул.

— Не мога да си движа ръцете и краката.

— Това е нормално за пашкул — отвърна тя. — В него не можеш да си движиш крайниците.

Но една сутрин отворих очи, видях единствено прашинките, които проблясваха на слънчевата светлина, и разбрах, че съм приключила с това. Със смяната на перушината, имам предвид. Станах от леглото, взех един душ, обух си маратонките и отидох да потичам. След това се обадих на една агенция за временна заетост. Жената, с която се срещнах, ме познаваше от рубриката и бързо ми намери една сладка работа — поне в света на агенциите за временна заетост минаваше за такава, а именно в рекламна агенция, където щях да редактирам текстове на мястото на тяхна служителка, удължила отпуската си по майчинство. („Тризнаци. И то на четиридесет — осведоми ме дамата от агенцията за временна заетост, когато ми се обади с офертата. — Някой друг да иска лекарства против безплодие?“) Подстригах се късо, което се оказа грешка, но и случайно отслабнах с три килограма, така че бях квит.

Първият апартамент, който разгледах, беше на улицата на Кордилия. Евтин, мъничък и поне в моите очи идеален. Имаше огромни прозорци, през които късното следобедно слънце струеше вътре, и се намираше на достатъчно висок етаж, за да разкрива гледка на покриви, комини и върховете на дърветата, а това ми напомняше за Мери Попинс. Същия ден Нина Пийбъл беше дошла да го разгледа с мен и докато се дивях на прозорците, тя сбърчи нос при вида на убито зелените плочки в банята и двете недорасли гардеробчета и каза:

— Не можеш да живееш само с изгледа, Алисън.

Аз обаче помислих върху това и реших, че мога. Така че сега живея с изгледа.

И в мен започна да се надига едно чувство, онова велико чувство, когато светът отново започва да се отваря, когато забелязваш залепената на един уличен стълб обява за уроци по италиански и си откъсваш едно от нарязаните крайчета с телефонния номер, и го пъхаш в портмонето си, а седмица по-късно, когато отново го намериш, незнайно защо се обаждаш и в крайна сметка започваш всяка сряда вечер да прекарваш по два часа в задната стая на едно кафене заедно с шестима непознати и учителя Алесандро, който носи кожени панталони и те нарича „принчипеса“, когато разговаря с теб след урока. Сещате се за кое чувство говоря. В живота ми, който се беше спаружил до съвсем земни и предсказуеми размери, изведнъж избухна… е, ами живот. Купих си дантелени сутиени и туристически обувки. Държах Кийтс до тоалетната чиния и реших, че е крайно време да се заема с Пруст. Разглеждах обявите на туристическите агенции в неделния „Таймс“ с напрегнатостта на човек, който вярва, че всичко и навсякъде е възможно. Ходех на опера, записах се на йога и се научих да правя шоколадово суфле.

Никога не съм изпитвала това чувство, когато съм имала връзка с някого. Просто не успявах. Тоест правя разни неща и по време на връзките си — пазарувам, готвя, пътувам и чета книги, но някак си тези начинания никога не са били подклаждани от усещането, че животът ми във всеки един момент може да се промени най-неочаквано. А това е проблем. Това е един от най-големите проблеми в живота ми. Сигурна съм, че си има причина за него — обяснение защо животът ми се отваря и после затваря около някой човек. Започнах да разработвам теория по въпроса, но после спрях. Просто реших да се боря с това. Да престана да се свивам. Да се разгръщам постоянно, каквото и да става.

Няколко месеца след като се нанесох в новия си апартамент, се случи нещо съвсем неочаквано. Помня как тогава си мислех, че не съм сигурна дали това е краят на историята или началото на нова. Един късен неделен следобед ровех из книгите в магазина на Чеснът Стрийт, за да си намеря някакви пътеводители. Изведнъж зад мен прозвуча глас:

— Алисън?

Обърнах се. Беше Хенри.

— Здравей — казах.

Той се наведе към мен и ме целуна непохватно по бузата.

— Как си? — попита.

— Добре съм — отговорих. — А ти?

— Ами мотая се тук.

— Чух, че си напуснал вестника.

— Напуснах. Уволниха ме. Мисля, че няма голяма разлика, когато двете страни си крещят простотии от началото до края на един дълъг коридор.

— Крещял си на Сид?

— Да.

— Иска ми се и аз да му бях креснала.

— Получихме цял куп писма за теб — рече Хенри. — Протестираха против напускането ти.

Погледнах го изпитателно.

— Какво точно имаш предвид под „куп“?

— Добре де — отвърна Хенри. — Шест. Но имаш шест абсолютно верни и ядосани почитателки.

— Кажи ми за онази, как й беше името… Момичето, което ми сви работата.

— Мери Елън ли? — рече Хенри. — Какво искаш да чуеш?

— Де да знам — отговорих. — Просто ми кажи нещо лошо за нея.

— Ами не може да пише.

— Аха. Такива неща.

— И е голяма злобарка.

— Поне още едничко — примолих се.

— Дълбоко в себе си е несигурна и нещастна — каза Хенри. — Което наистина е тъжно.

— Знаеш ли, мразя тези неща.

— Какви?

— Идеята, че ако си несигурен и нещастен, това ти дава извинение за каквото и да било. Искам да кажа, аз съм несигурна и нещастна. Всички, които познавам, са несигурни и нещастни.

— Абсолютно си права — рече Хенри. — Тя е една обикновена проклетия.

— При това бездарна — добавих.

— Напълно бездарна. — Хенри се усмихна.

— Какво? — попитах.

— Нищо — отвърна той.

— Защо се усмихваш?

— Не знам. Просто се усмихвам.

— Какво смяташ да правиш сега?

— Не съм сигурен — отговори той. — Ще си почина. Ще преосмисля нещата.

Показа ми няколкото пътеводителя на „Лонли Планет“, които държеше — на Тайланд, Непал, Камбоджа и Тибет.

— Казах на продавача, че искам да отида някъде, където е евтино и хората носят дълги оранжеви роби. Но очевидно трябва да стесня още обхвата.

— Какво искаш, планини и преходи или плажове и проститутки? — попитах.

Той изпусна една престорено примирена въздишка.

— Предполагам, че преходи.

Извадих пътеводителите за Тайланд и Камбоджа и ги върнах на рафта.

— Ето — казах. — Вече стесни обхвата.

— Да не би и ти да заминаваш за някъде?

Кимнах.

— Италия. За две седмици.

— Защо Италия? — попита Хенри.

Реших да му кажа истината.

— Това ми е награда, задето не преспах с учителя си по италиански. — Хенри се засмя. — Беше един такъв… как да го кажа. Гадно секси. И това ме заинтригува. Но после разбрах, че сексапилът идва от италианския му произход, а противната част си е само негова.

Хенри ме попита дали не искам да изпием по едно кафе. Съгласих се. Платихме си книгите и отидохме в едно малко кафене зад ъгъла, където дълго седяхме и разговаряхме.

Когато излязохме, навън се беше стъмнило. Хенри ме хвана за ръката, докато прекосявахме улицата на червено, но не я пусна, когато стигнахме на отсрещния тротоар.

Нощта беше ясна, а луната висеше ниско в небето, ярка и пълна. Не знаех накъде отиваме, но нямаше значение, защото черешите вече бяха цъфнали, а във въздуха миришеше на последния огън от нечия камина. В момента не исках нищо друго, освен да гледам луната, да се взирам жадно в нея — както слънчоглед в слънцето.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.